П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/7578/26	

Перша інстанція: суддя Косіцина В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
при секретарі судового засідання Худика С.А.,
за участю представника апелянта Саркісяна А.Р.,
позивача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Соколова Д.С.,
перекладача Нікішова О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 червня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення,

В С Т А Н О В И Л А :

01.05.2026 року громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м.Одеса з позовною заявою, в якій просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області № 5101130100020945 про примусове повернення його до країни походження або третьої країни.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він не може бути примусово видворений до країни, оскільки існує реальний ризик його переслідування у зв`язку із релігійними переконаннями та де він може стати жертвою свавільного насилля та жорстокого поводження, що прямо визначено ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не провів оцінку ризиків у разі повернення позивача до країни походження та не здійснив аналіз інформації по країні. Крім того, позивач зазначив, що міграційним органом не забезпечено участь перекладача при оголошенні рішення про примусове повернення, що позбавило позивача права зрозуміти зміст такого рішення чи оскаржити його. 
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що станом на 31.03.2026 року позивач на території України перебуває незаконно. Відповідач наголосив, що рішення № 5101130100020945 від 31.03.2026 про примусове повернення в країну походження або третю країну стосовно громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 прийняте з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12 червня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що оскільки обставини нібито переслідувань ОСОБА_1 через політичні та релігійні переконання проаналізовані Державною міграційною службою України та судами першої, апеляційної та касаційною інстанцій по справі № 420/14101/24, в якій оскаржено рішення про відмову у наданні статусу біженця, та встановлено відсутність таких загроз. Апелянт зазначив, що рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено преюдиційні обставини про відсутність загрози життю та здоров`ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення ОСОБА_1 до країни громадського походження. Крім того, ОСОБА_1 залишив територію Республіки Узбекистану добровільно. За жодною із конвенційних ознак на батьківщині позивач не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються. Крім того, апелянт наголосив на необхідності застосуванні до спірних правовідносин правової позиції ВС, яка викладена в постанові від 07.02.2023 по справі № 522/7918/22, в якій дослідженню підлягали обставини забезпечення іноземця перекладачем. 
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, у зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Узбекистан.
В січні 2022 року ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_2 та неповнолітньою дитиною ОСОБА_1 , прибули в Україну.
03 серпня 2022 року ОСОБА_1 разом із дружиною, звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про визнання їх та неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. /т.2 а.с.70-74/
Постановою від 29.08.2022 серії ПР МОД №008802 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.203 КУпАП, а саме у зв`язку із порушенням правил перебування іноземця в Україні. 
Рішенням Державної міграційної служби України від 18.04.2024 №60-24 відмовлено громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зазначене рішення оскаржено позивачем в судовому порядку. За результатами розгляду справи № 420/14101/24 рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року та постановою Верховного Суду від 20 березня 2026 року, позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про скасування рішення ДМС України.
Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 26.03.2026 №61 визнано недійсною довідку про звернення за захистом в Україні №014184, чим скасовано строк дії даного документу, що був продовжений до 20.05.2026 (а.с.56).
Постановою від 31.03.2026 серії ПН МОД №012930 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КАС України. Позивачу інкриміновано те, що 31 березня 2026 року за адресою: АДРЕСА_1 , співробітниками ГУ ДМС в Одеській області було виявлено та запрошено до ГУ ДМС в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Тараса Кузьміна, 33 громадянина Узбекистану – ОСОБА_1 , який порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме, перевищив встановлений строк перебування на території України не більш як 30 днів.
31 березня 2026 року ГУ ДМС в Одеській області прийняло рішення №5101130100020945 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язано його покинути територію України у термін до 29 квітня 2026 року. Ухвалюючи таке рішення, ГУ ДМС України в Одеській області виходило з того, що позивач перебуває на території України без належних на те підстав, йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а КАС ВС залишив без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позову про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем. Також, ГУ ДМС в Одеській області виходив з того, що позивач притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, не має доходу та постійного місця роботи, у зв`язку з чим відсутнє джерело існування.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДМС в Одеській області формально підійшло до обов`язку, пов`язаного з забезпеченням позивачеві перекладача, належним чином не пересвідчилося у тому, що ОСОБА_3 не володіє державною мовою на належному рівні, що у сукупності призвело до порушення реальної можливості можливість реалізувати позивачем свої права, знати яке рішення щодо нього приймає уповноважений орган, розуміти наслідки вказаного рішення та знати строк оскарження такого рішення. Ухвалюючи рішення про примусове повернення, ГУ ДМС в Одеській області не вчинило жодних дій з метою перевірки тих обставин, чи дійсно на момент ухвалення такого рішення існує загроза життю ОСОБА_3 , зокрема, не здійснило перевірку наявних в мережі Інтернет відомостей, не здійснило направлення запитів до міжнародних організацій тощо. Крім того, суд зазначив, що позивача не було належним чином повідомлено про визнання недійсною довідки, в останнього були правомірні очікування того, що у нього наявний офіційний документ, який би підтверджував законність його перебування на території України у строк до 20 травня 2026 року.
Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).
Відповідно ч.1-ч.3 ст.3 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною 3 ст.26 Закону№ 3773-VI визначено, що один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Так, наказом МВС України, Адміністрації Держприкордонслужби та СБУ від 23.04.2012 № 353/271/150 затверджена Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до абз.3 п.10 розділу 1 зазначеної Інструкції після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
Пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 353/271/150 визначено, що рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).
У разі відмови іноземця від особистого підпису в рішенні про примусове повернення посадова особа робить про це запис у рішенні про примусове повернення в присутності двох свідків.
З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення про примусове повернення оголошено позивачу, що підтверджується його особистим підписом.
Вірними є висновки суду першої інстанції, що у рішенні про примусове повернення від 31.03.2026 №5101130100020945 у графі «перекладач» наявний підпис ОСОБА_1 , проте, твердження «Не потрібен» не прописано позивачем самостійно, а видрукувано за допомогою друкарських засобів, що не підтверджує розуміння ним змісту оголошеного рішення.
Як в ході розгляду справи судом першої, так і апеляційної інстанції позивач вказав, що розуміє російську мову, проте, не володіє українською. 
Судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що вказане свідчить про формальний підхід ГУ ДМС в Одеській області до обов`язку забезпечити іноземця перекладачем, що призвело до порушення реальної можливості захистити ним свої права, знати про прийняте рішення, розуміти наслідки такого рішення та строк його оскарження. 
Правильними є і висновки суду першої інстанції, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не здійснено перевірку по країні походження позивача.
З аналізу вищевикладених норм міграційного законодавства України вбачається, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну у разі:
- якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
- суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Рішення ДМС України про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або до третьої країни має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на формальному приписі норми права.
У постанові від 31 січня 2024 року у справі № 204/10229/22 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити, чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися exnunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.
І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону № 3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На тлі обставин цієї справи слід урахувати, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. 
ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень, а тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
Повертаючись до спірних правовідносин вбачається, що приймаючи спірне рішення з підстав порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, відповідач не здійснював перевірку та не досліджував, чи не порушуватиме така процедура універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Як зазначено вище, така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися exnunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.
Однак з тексту оскаржуваного рішення про примусове повернення, дослідження відповідачем таких обставин не вбачається (а.с.52-55). 
Неналежне дослідження цих обставин відповідачем та відсутності мотивів їх неврахування може свідчити про порушення прав та інтересів позивача, зокрема на повагу до приватного і сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № №932/4626/23 від 25 лютого 2026 року.
Так, відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Колегія суддів наголошує, що держава Україна підтримує демократичні принципи, які ґрунтуються на верховенстві права. Правова держава відрізняється своєю справедливістю та шляхетністю до законних прав особи.
Відповідно до ст. 26 Конституції України суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців.
Отже, приймаючи рішення, відповідач мав дотримуватися справедливого балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Верховний Суд у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 522/11225/22 наголосив про необхідність врахування наслідків застосованого заходу до іноземця/особи без громадянства, його співмірності та пропорційності, врахування інтересів та прав особи, способу застосування уповноваженими органами заходу, виявлення волевиявлення та здійснення будь-яких дій з метою легалізації проживання на території України.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішення про примусове повернення позивача.
Оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 06 травня 2026 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 червня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К В.Кравченко