Справа № 761/5437/26
Провадження № 2/761/8434/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді     Сіромашенко Н.В.,
при секретарі     Голуб О.А.,
за участю представника позивача   Маньківської О.Б.,
представника відповідача Кожевнікова В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
В лютому 2026 року позивач, інтереси якого представлені адвокатом Загороднім С.С., звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України», в якому просив: 1) визнати незаконним та скасувати наказ Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» про відрахування з аспірантури позивача від 30.06.2025; 2) негайно поновити на навчанні в Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» позивача в аспірантурі за спеціальністю 103. Науки про землю та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
Позов обгрунтовує тим, що позивач навчався в Державній науковій установі «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» на освітньому рівні «доктор філософії», код та назва спеціальності: 103. Науки про землю, що підтверджується довідкою про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти №597442. Зазначає, що 23.06.2025 позивач отримав електронний лист від вченого секретаря із повідомленням про проведення засідання вченої ради Центру, запланованого на 26.06.2025. Вказує, що 25.06.2025 позивач надіслав відповідь на вказаний лист, у якій повідомив про неможливість особистої присутності на засіданні, та разом з листом надіслав звіт про виконану наукову роботу для розгляду на засіданні ради. Крім того, в листі було зазначено, що за наявності питань у вченої ради позивач зможе на них відповісти в онлайн режимі. Зазначає, що відповідно до медичного висновку №1111-А746-ВСАС-Е9АЕ від 24.06.2025 позивач перебував на лікарняному з 24.06.2025, що й стало підставою неможливості бути присутнім під час засідання вченої ради. В подальшому, жодної інформації від Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» на адресу позивача не надходило. Зазначає, що 17.07.2025 позивач в телефонному режимі звернувся до вченого секретаря із проханням надати доступ до архіву «Геоінформ» для продовження роботи нада дисертацією. Однак, під час цієї телефонної розмови позивач дізнався про своє відрахування з аспірантури. Після зазначеної телефонної розмови вчений секретар надіслав на адресу позивача копію наказу про його відрахування, у якому підставою відрахування зазначено «втрату зв`язку з науковим керівником протягом шести місяців та невиконання навчального плану». Вважає, що вказані обставини є необгрунтованими, оскільки на підтвердження існування зв`язку з науковим керівником має листування, здійснене у квітні 2025 року, а виконання навчального плану підтверджується наявними написаними науковими статтями. 23.07.2025 відбулося засідання вченої ради, на якому позивач був присутній особисто. На вирішення вченої ради на засіданні було поставлено питання щодо подальшого навчання позивача на аспірантурі. Під час засідання члени ради вимагали від позивача надати інформацію про назву накових журналів, до яких були подані статті. Після надання цих даних члени ради висунули низку додаткових зауважень щодо невідповідності тематики та змісту статей темі дисертаційного дослідження, що на думку позивача, мало на меті створити необґрунтовані підстави для виправдання вже прийнятого рішення про його відрахування. За результатами вказаного засідання було оголошено, що науковий керівник відмовляється від подальшої співпраці з позивачем. Однак, позивачу було запропоновано або знайти нового наукового керівника серед працівників Центру або перевестись до іншої наукової установи для продовження навчання. Позивач, зі свого боку, неодноразово висловлював готовність вирішити питання, пропонуючи надати йому можливість завершити навчання до кінця третього року аспірантури (до листопада 2025 року) з подальшим розглядом питання переведення на четвертий рік навчання після представлення результатів наукової роботи. Однак, науковий керівник відмовив у такій можливості, а директор Центра, посилаючись на позицію наукового керівника, відмовився втручатися у ситуацію та скасувати рішення про відрахування. У зв`язку з цим, позивач вважає своє відрахування з аспірантури безпідставним, таким, що порушує його право на здобуття освіти, та не ґрунтується на фактичних обставинах і вимогах чинного законодавства. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
30.03.2026 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач, перебуваючи на денній формі навчання з відривом від виробництва, по суті, ігнорував положення про відвідування занять та перебування на робочому місці, а весь цей час працював в іншому місці і отримував за це заробітну плату. Зазначає, що держава йому сплачувала стипендію, що є грубим порушенням чинного законодавства України, а саме, фактично отримуючи стипендію від держави, він умисно ухилявся від виконання обов`язків аспіранта та підготовки дисертації. Вказує, що за перший рік навчання позивач виконав майже всі завдання за виключенням експериментальних робіт, що і було відмічено в оцінці висновку відділу проблем морської геології та осадового рудоутворення за перший рік, затвердженого на Вченій раді Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» 31.01.2024 року, протокол №7. Результата виконання позивачем індивідуального плану 2 року навчання були розглянуті на засіданні відділу проблем морської геології та осадового рудоутворення. На цьому засіданні було рекомендовано Вченій раді відповідача не атестувати аспіранта, як такого, що не виконав план 2 року навчання. Зазначає, що на засіданні Вченої ради відповідача аспіранта було атестовано умовно, з відстрочкою виконання всіх завдань до червня 2025 року, тобто відповідач пішов на зустріч позивачу і не відрахував його з аспірантури. Крім того, позивачем не виконано підготовку 3,4,5 розділів дисертаційного дослідження згідно індивідуального плану (до 01.10.2025); визначення додаткових параметрів лабораторними методами; підготовку статті в виданні, що індексується Scopus; зобов`язання за індивідуальним планом 2 року навчання. Вказує, що виконання плану підготовки дисертаційної роботи було розглянуто згідно з рішенням Вченої ради про відстрочку до 26.06.2025. На засіданні відділу проблем морської геології та осадового рудоутворення було ухвалено рішення про відмову в атестації позивача, як такого, що не виконав індивідуальний план. 26.06.2025 Вченою радою відповідача було ухвалено рішення про відмову в атестації позивача та відрахування його з аспірантури. Зазначає, що звільнення позивача було проведено з дотриманням чинного законодавства України, позивача було повідомлено про припинення трудових відносин, проведено повний розрахунок та видано трудову книжку у встановлений законом термін. 
10.04.2026 представником позивача було подано відповідь на відзив.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позов. 
Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Як встановлено в судовому засіданні, наказом директора Центру чл.-кор. НАН України Володимиром Ємельяновим від 24.10.2012 року №98-к було зараховано ОСОБА_2 до аспірантури ДНУ «МорГеоЕкоЦентр НАН України» з відривом від виробництва з 01.11.2022 року по 31.01.2026 року за спеціальністю 103 - науки про Землю.
Згідно з ч. 16 ст. 41 Закону України «Про вищу освіту» підставою для зарахування особи на навчання є виконання вимог Умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, правил прийому та укладання договору про навчання між закладом вищої освіти та вступником (за участі батьків або законних представників - для неповнолітніх вступників), в якому можуть бути деталізовані права та обов`язки сторін відповідно до типової форми, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Цим договором не можуть обмежуватися права чи встановлюватися додаткові обов`язки здобувачів освіти, не передбачені цим Законом чи іншими актами законодавства.
Вченою радою Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» було складено Індивідуальний план роботи аспіранта.
Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками виконання робочого плану І року навчання ОСОБА_1 за перший рік навчання з висновками та рекомендаціями відділу проблем геології моря та осадового рудоутворення і переведено на 2-й рік навчання.
За наслідками виконання робочого плану ІІ року навчання ОСОБА_1 за другий рік навчання атестований умовно, з відстрочкою виконання всіх завдань до червня 2025 року.
За наслідками виконання робочого плану ІІІ року навчання ОСОБА_1 за третій рік навчання не атестований.
При цьому з індивідуального плану наукової роботи на 111 рік вбачається, що встановлений термін виконання теоретичної та експериментальної роботи, а також публікації статей до 01.11.2015.
Встановлено, що 30.06.2025 директором Центру чл.-кор. НАН України Володимиром Ємельяновим було видано наказ №81-к, згідно з яким ОСОБА_1 відраховано з аспірантури денної форми навчання з відривом від виробництва 30.06.2025 року (спеціальність 103-Науки про Землю), підставою стало рішення вченої ради ДНУ «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» від 26.06.2025, протокол №4.
Відрахування позивача здійснене у зв`язку з повною втратою зв`язку з науковим керівником, для виконання дисертаційного дослідження протягом 6 місяців та не виконання індивідуального навчального плану.
Позивач, не погоджуючись з виданим наказом, з підставами його винесення, звернувся до суду з позовом, а отже між сторонами виник спір щодо правомірності та законності відрахування відповідачем позивача зі складу здобувачів вищої освіти.
Відповідно до ст. 53 Конституції України, кожен має право на освіту. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про вищу освіту» кожен має право на вищу освіту. Громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних закладах вищої освіти на конкурсній основі, якщо певний ступінь вищої освіти громадянин здобуває вперше за рахунок коштів державного або місцевого бюджету/кошти фізичних або юридичних осіб, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Частиною 1 статті 5 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.
Абзацом 10 ч.1 ст. 5 цього Закону передбачено, що третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень передбачає набуття здобувачами вищої освіти здатності розв`язувати комплексні проблеми в галузі професійної та/або дослідницько-інноваційної діяльності.
Абзацом 1 ч. 6 ст. 5 Законувстановлено, що доктор філософії - це освітній і водночас науковий ступінь, що здобувається на третьому рівні вищої освіти на основі ступеня магістра. Ступінь доктора філософії присуджується разовою спеціалізованою вченою радою закладу вищої освіти або наукової установи за результатами успішного виконання здобувачем вищої освіти відповідної освітньо-наукової програми та публічного захисту дисертації у разовій спеціалізованій вченій раді.
Статтею 46 вказаного Закону врегульовано питання відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення здобувачів вищої освіти.
Частиною 1 статті 46 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, шо підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: 1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; 2) власне бажання; 3) переведення до іншого навчального закладу; 4)невиконання індивідуального навчального плану; 5) порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; 6) інші випадки, передбачені законом.
Постановою Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 761/4684/15-ц визначено, що положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309 (далі - Положення № 309) встановлено, що аспірант або докторант може бути відрахований з аспірантури або докторантуриза грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботибез поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторантаприймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.
Таким чином, у контексті пункту 1 частини першої статті 46 Закону аспірантів може бути відраховано за таких підстав: грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу; за вчинення протиправних дій; за невиконанняіндивідуального плану роботибез поважних причин. Наведений перелік підстав відрахування є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Вирішуючи питання про обгрунтованість відрахування ОСОБА_1 з аспірантури, суд звертає увагу на те, що в наказі №81-к від 30.06.2025 року не зазначено, які саме порушення допущено ОСОБА_1 . 
У витязі з протоколу №4 засідання вченої ради Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» зазначається про те, що позивач втратив зв`язок з науковим керівником, для виконання дисертаційного дослідження протягом 6 місяців та не виконував індивідуальний навчальний план. Водночас, жодного доказу підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано.
Відповідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оскільки Позивачкою не ставиться питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд це питання не розглядає.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Наявні у справі матеріали свідчать про те, що відповідачем не було спростовано посилання ОСОБА_1 на безпідставність, а отже - протиправність, наказу №81-к від 30.06.2025 про його відрахування з аспірантури. Жодної об`єктивної, підтвердженої належними і достовірними доказами, причини прийняття оспорюваного наказу не встановлено, а тому позов слід визнати обгрунтованим.
Суд вважає, що обидві позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки саме у своїй сукупності, ці способи захисту порушеного права позивача відповідають змісту порушеного права позивача на освіту, способу його порушення та наслідкам, що їх спричинило це порушення.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Також, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).
У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивача надано: договір про надання (правової допомоги) № 3749 від 06.10.2025 року, квитанціями № 75615856, №75615931, №75615980, №75616091, №75616092, №75616155, №75616272 від 06.10.2025 року, відповідно до яких витрати на професійну правничу допомогу становлять 35 000,00 грн.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).
Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 35 000,00 грн. відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру; такі витрати є співрозмірні зі складністю справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1331,96 грн
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 1331,96 грн.
Керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265,280-283,353,354,355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати наказ Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» про відрахування з аспірантури ОСОБА_1 від 30.06.2025.
Негайно поновити на навчанні в Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» ОСОБА_1 в аспірантурі за спеціальністю 103. Науки про землю.
Стягнути з Державної наукової установи «Центр проблем морської геології, геоекології та осадового рудоутворення НАН України» (код ЄДРПОУ: 19476716, адреса: м. Київ, вул. Олеся Гончара, 55 б) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 96 коп.; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) грн
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття
апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя        Н.В. Сіромашенко