ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
08.07.2026	Справа № 910/113/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, 
справу № 910/113/26
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"; 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сегетіс"; 
про стягнення коштів у розмірі 327 735,01 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сегетіс" про стягнення 327 735,01 грн, з яких сума заборгованості за послуги з централізованого опалення – 173 298,00 грн; інфляційну складову боргу – 118 015,94 грн, 3% річних - 2 515,42 грн; три проценти річних – 36 421,07 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язку зі сплати теплової енергії за особовим рахунком №340015-05, внаслідок чого виникла спірна заборгованість. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2026 позовну заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб для усунення недоліків позовної заяви. 
15.01.2026 до суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 09.01.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/113/26, її розгляд вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).
30.01.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "Сегетіс" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, а якому просило відмовити у задоволенні позову.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", Комунальне підприємство визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго". За розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 №591 Комунальному підприємству видано ліцензію на право провадження господарського діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
Таким чином, з 01.05.2018 постачання теплової енергії здійснює Комунальне підприємство.
11.10.2018 між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» (далі - Кредитор Постачальник) та КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (далі - КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», Новий кредитор, Позивач) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 (далі - Договір цесії), відповідно до якого ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КИЇВЕНЕРГО» (АТ «К.ЕНЕРГО») відступило, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (далі споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії, згідно п. 3.4.2 якого, позивач має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у Додатку №1 сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором. 
Позивач вказує, що прийняв право вимоги з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сегетіс" (далі також – відповідач) заборгованості за теплову енергію за особовим рахунком №340015-05 у розмірі 173 298,00 грн, та прийняв право вимоги до останнього будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з оплати спожитої теплової енергії.
Також позивач зазначає, що факт постачання до об`єкту споживача теплової енергії, а також її обсяг підтверджується: корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 103, актами про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи та відомостями реєстрації параметрів теплоспоживання. Облік споживання теплової енергії будинку за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 103 здійснюється за особовим рахунком: 340015-05.
Крім того, за твердженнями позивача, відповідач заборгованість не сплатив, будь-якої інформації щодо права користування/права власності на вищезазначене нерухоме майно до позивача не надав.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що станом на 2015 рік Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕГЕТІС» було власником нежитлових приміщень (група приміщень №168) загальною площею 358,1 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Артема, буд. 103-105, проте в подальшому, за результатами проведення реконструкції та поділу об`єктів нерухомого майна за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), буд. 103-105, загальна площа була збільшена з 358,1 м2 до 449,1 м2, однак 08 листопада 2016 року між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «БАУЕР ГРУП УКРАЇНА» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до умов якого Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв належну Продавцю на праві приватної власності групу нежитлових приміщень №200-203 (в літ. А), загальною площею 423,7 кв.м., що знаходяться за адресою Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок номер 103-105 та сплачує обумовлену цим Договором ціну.
Відповідач стверджує, що станом на сьогоднішній день, він є власником нежитлового приміщення з №1 по №3 (група нежитлових приміщень №199) (в літ. А) загальною площею 25,4 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 103-105, яке є підвальним приміщенням та не обладнане центральним опаленням та гарячим водопостачанням, тобто не облаштоване тепломережею, а з 08 листопада 2016 року відповідач не є власником нежитлових приміщень за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), буд. 103-105, та відповідно не було споживачем теплової енергії в розумінні положень Закону України «Про теплопостачання», та як наслідок не мало жодних зобов`язань по оплаті за теплову енергію яка постачалася до будинку за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), буд. 103-105.
Також відповідач зауважує, що до позовної заяви долучені відомості реєстрації параметрів теплоспоживання за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103 за періоди з 01.10.2017 по 04.04.2018 роки, відомості обліку споживання теплової енергії за періоди з 30.12.2016 по 14.04.2017 роки, звітна відомість про відпуск теплової енергії за період 01.02.2017 по 25.02.2017, Акту №1102107276 прийняття теплового вузла обліку від 10.03.2017 року, облікові картки за листопад 2015 по квітень 2018 роки, які також не містять підписів та печаток уповноважених представників, тому не можуть слугувати належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості ТОВ «СЕГЕТІС» перед КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» в розмірі 173 298,00 грн.
Крім того, відповідач зазначає, що строк позовної давності для вимог щодо стягнення з нього суми основного боргу за період з листопада 2015 року по лютий 2017 року станом на день звернення з позовом до суду в будь-якому випадку є таким, що сплив.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
За приписами ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.
Частинами 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.
Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання, визначені Законом України "Про теплопостачання".
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про теплопостачання" він регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом за режимами споживання теплової енергії, безпечною експлуатацією теплоенергетичного обладнання та безпечним виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форм власності.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання", теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;
- постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;
- споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;
- теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;
- місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Згідно зі ст. 4 Закону України "Про теплопостачання", проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.
Пунктами 4, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.07 № 1198 (далі - Правила) Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії (п. 1 Правил).
Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Умовами п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про теплопостачання", серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Зі змісту позовних вимог вбачається, що в порушення норм законодавства Відповідач не вносив плату за отриману за період з березень 2016 - травень 2018 року включно теплову енергію, в результаті чого, за твердженням Позивача, у Відповідача утворилась заборгованість, яка станом на дату укладання договору цесії становить 66 755,57 грн.
Послуга з постачання теплової енергії в розумінні Закону України “Про житлово-комунальні послуги” є комунальною послугою, надання якої повинно здійснюватися виключно на договірних засадах (частина 1 статті 12 Закону України “Про житлово-комунальні послуги”).
Частиною 1 статті 9 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (абзац 6 статті 19 Закону України “Про теплопостачання”).
З огляду на викладене, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання обставинами справи не звільняє споживача від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16 та у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17.
В силу зазначеного, звертаючись до суду з даним позовом позивач повинен довести факт постачання теплової енергії у спірний період відповідачу до його приміщення за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103.
Як встановлено судом, 10 березня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «КИЇВЕНЕРГО» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СЕГЕТІС» (Споживач), яке є власником нежитлових в будинку №103-105 на вул. Артема (Січових Стрільців) було укладено Договір №0340015 116801 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання (надалі - Договір). 
Відповідно до п.1 Договору, Виконавець зобов`язується своєчасно надавати Споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а Споживач зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені Договором. 
Згідно п.3 Договору, опалювальна площа приміщення 358,1 м2.
Згідно Акту обстеження №03/02-23-13 від 23.03.2015 року, складеного СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго», на опалювальну площу приміщення 358,1 м2 було встановлено 26 опалювальних приладів в 2016 році за результатами проведення реконструкції та поділу об`єктів нерухомого майна за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців (Артема), буд. 103-105, загальна площа була збільшена з 358,1 м2 до 449,1 м2, після чого було підготовлено 
Висновок щодо технічної можливості поділу об`єктів нерухомого майна від 03.10.2016 року №349, яким визначено склад новостворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси: 
- нежитлові приміщення з №1 по №3 (групи нежитлових приміщень №199) (в літ. А) (роздрібна торгівля), загальною площею 25,4 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. №103-105; 
- групи нежитлових приміщень №200-203, (в літ. А) загальною площею 423,7 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. №103-105, а саме: нежитлове приміщення №200 (роздрібна торгівля), площею 28,6 кв.м., нежитлові приміщення з №1 по №5 (група нежитлових приміщень №201) (роздрібна торгівля та громадське харчування), площею 229,7 кв.м.; нежитлові приміщення з №1 по №4 (група нежитлових приміщень №202) (роздрібна торгівля), площею 74,7кв.м.; нежитлові приміщення з №1 по №3 (група нежитлових приміщень №202) (роздрібна торгівля), площею 90,7 кв.м.
В подальшому, 08 листопада 2016 року між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «БАУЕР ГРУП УКРАЇНА» (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 1557, відповідно до умов якого Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв належну Продавцю на праві приватної власності групу нежитлових приміщень №200-203 (в літ. А), загальною площею 423,7 кв.м., що знаходяться за адресою Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок номер 103-105 та сплачує обумовлену цим Договором ціну.
На підставі Акту приймання-передачі від 08.11.2016 групи нежитлових приміщень №200-203 (в літ. А), загальною площею 423,7 кв.м., що знаходяться за адресою Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 103-105, Продавець передав Покупцю, а Покупець прийняв об`єкт нерухомого майна, а саме: групу нежитлових приміщень №200-203 (в літ. А), загальною площею 423,7 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 103-105 (далі по тексту – «Група нежитлових приміщень»), разом з усіма внутрішніми системами та комунікаціями, інженерними мережами, які розташовані (знаходяться) в ній.
Таким чином, відповідач є власником нежитлового приміщення з №1 по №3 (група нежитлових приміщень №199) (в літ. А) загальною площею 25,4 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 103-105.
Вказане також підтверджується документами, які надані безпосередньо позивачем.
В свою чергу, 11.10.2018 між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» (далі - Кредитор Постачальник) та КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ ВИКОНАВЧОГО ОРГАНУ КИЇВРАДИ (КИЇВСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18, відповідно до якого ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КИЇВЕНЕРГО» (АТ «К.ЕНЕРГО») відступило, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (далі споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії, згідно п. 3.4.2 якого, позивач має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у Додатку №1 сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором.
Суд вказує, що до позовної заяви долучені відомості реєстрації параметрів теплоспоживання за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103 за періоди з 01.10.2017 по 04.04.2018 роки, відомості обліку споживання теплової енергії за періоди з 30.12.2016 по 14.04.2017 роки, звітна відомість про відпуск теплової енергії за період 01.02.2017 по 25.02.2017, Акту №1102107276 прийняття теплового вузла обліку від 10.03.2017 року, облікові картки за листопад 2015 по квітень 2018 роки.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не був власником об`єктів нерухомого майна за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103.
Як вказувалося судом, відповідач був до 08.11.2016 власником групи нежитлових приміщень №200-203 (в літ. А), загальною площею 423,7 кв.м., що знаходяться за адресою Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 103-105, яку на підставі договору продажу нежитлових приміщень № 1557 від 08.11.2026 та на підставі Акту приймання-передачі від 08.11.2016 групи нежитлових приміщень №200-203 (в літ. А), загальною площею 423,7 кв.м., що знаходяться за адресою Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 103-105, передав Товариству з обмеженою відповідальністю «БАУЕР ГРУП УКРАЇНА», а останнє прийняло об`єкт нерухомого майна, а саме: групу нежитлових приміщень №200-203 (в літ. А), загальною площею 423,7 кв.м., що знаходяться за адресою: місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 103-105 (далі по тексту – «Група нежитлових приміщень»), разом з усіма внутрішніми системами та комунікаціями, інженерними мережами, які розташовані (знаходяться) в ній.
Крім того, судом встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення з №1 по №3 (група нежитлових приміщень №199) (в літ. А) загальною площею 25,4 кв.м., за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 103-105.
Проте, суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів теплопостачання за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103-105.
Навіть у розрахунку боргу за теплову енергію за період діяльності АТ «К.ЕНЕРГО» (до 01.05.2018), який наданий позивачем, вказана адреса: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103.
Також у наданій суду довідці про нарахування за теплову енергію відповідача за період листопад 2015 року по квітень 2018 року вказана адреса : м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103.
Аналогічна адреса вказана у наданих позивачем корінцях нарядів та, зокрема, в акті № 110210 7276 прийняття теплового вузла обліку від 10.03.2017.
Таким чином, суд констатує, що позивачем не надано жодного доказу, на підставі якого, суд міг би дійти висновку, що відповідачу за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 103-105 здійснювалося теплопостачання.
Також позивачем не додано до матеріалів справи доказів того, що будинок за адресою м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103 та будинок за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103-105 є одним і тим самим будинком та/або обладнані одним вузлом комерційного обліку.
А відтак, будь-яких інших доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог щодо існування у відповідача заборгованості з внесення платежів за постачання теплової енергії за період з листопада 2015 року по січень 2018 року позивачем до суду не надано.
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази та виходячи з наведених вище норм законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами того, що відповідач є споживачем за фактично надані послуги з постачання теплової енергії за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 103-105 за спірний період в силу чого позов не підлягає задоволенню.
З огляду на встановлення судом факту відсутності суми основного боргу не вбачається підстав для стягнення з відповідача нарахувань, проведених на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.
Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказала, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду та чи обґрунтовано і доведено позовні вимоги. У разі коли такі право чи інтерес не порушені чи позивачем не обґрунтовано і не доведено позовні вимоги, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
З огляду на те, що судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість і недоведеність, заява відповідача про застосування строку позовної давності судом по суті не розглядалася. 
Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судових засіданнях всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії”, № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії”, №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.
Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко