24.07.2026

Справа № 720/508/26
Провадження № 2/720/392/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року    Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.
з участю секретаря Княгницької Ю.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2026 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення на його користь суми боргу за договором кредиту, посилаючись на те, що з метою отримання кредитних послуг 24 липня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 в електронній формі, за допомогою веб-сайту (https://bizpozyka.com), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем, було укладено кредитний договір № 544745-КС-002, відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 6000 гривень, строком на 16 тижнів, зі сплатою відсотків визначених в умовах договору. Протягом дії кредитного договору відповідач систематично не виконував належним чином договірні зобов`язання в частині своєчасного погашення кредиту та допустив прострочену заборгованість по кредиту, яка становить 16980 гривень, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 6000 гривень, заборгованість за відсотками – 6780 гривень, комісії – 1200 гривень та 3000 гривень заборгованість за відсотками нарахованими в порядку ст. 625 ЦК України. Оскільки, відповідач у добровільному порядку борг не повертає, просив стягнути з неї в примусовому порядку кредитну заборгованість та судові витрати по справі.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та зазначив, що в нього відсутня будь-яка кредитна заборгованість, оскільки позивачем не надано жодного доказу перерахунку коштів на банківський рахунок відповідача, також вказав на незаконність нарахування комісії, більше того, наданий банком розрахунок заборгованості є виключно внутрішнім документом та є неправомірним документом бухгалтерського обліку, а тому просив відмовити у позові. 
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З метою всебічного, повного, об`єктивного, безпосереднього дослідження доказів та з`ясування всіх обставин справи, суд з власної ініціативи викликав сторони в судове засідання. 
В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити та справу розглянути у його відсутності. 
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, однак просили відмовити в позові з підстав викладених у відзиві. 
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24 липня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 в електронній формі, за допомогою веб-сайту (https://bizpozyka.com), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем, було укладено кредитний договір № 544745-КС-002, відповідно до якого останньому надано кредит в сумі 6000 гривень (п. 2.1 Договору), строком на 16 тижнів (п. 2.3 Договору), тобто до 13 листопада 2025 року, зі сплатою стандартної процентної ставки в розмірі 1% в день від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п. 2.4 Договору), та денної процентною ставкою 0,92 % (п. 2.12 Договору).
Окрім того, відповідно до п. 2.5 кредитного договору, з відповідача стягується 1200 гривень комісії за надання кредиту, який стягується одноразово та не може бути збільшений.
Слід зазначити, що витребуваною судом випискою АТ «Універсалбанк», відповідно до якої 24 липня 2025 року відповідачу було здійснено переказ коштів в сумі 6000 гривень саме на емітовану картку, яка належить останньому. 
З додатку № 1 до вказаної виписки підтверджується рух коштів по емітованій банківської картки на ім`я відповідача ОСОБА_1 .. 
Тому, доводи представника відповідача про те, що у справі не має доказів отримання відповідачем кредиту та факту їх використання є безпідставними. 
З розрахунку позивача слідує, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 16 лютого 2026 року становить 16980 гривень, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 6000 гривень, заборгованість за відсотками – 6780 гривень, комісії – 1200 гривень та 3000 гривень заборгованість за відсотками нарахованими в порядку ст. 625 ЦК України. 
З вказаного розрахунку вбачається, що проценти за користування відповідачем кредитом були нараховані в межах строку кредитування, а саме до 13 листопада 2025 року. 
Посилання відповідача, що розрахунок заборгованості наданим позивачем є необґрунтованим є безпідставним, оскільки на його спростування сторона не надала власного розрахунку, вказане узгоджується із постановою Верховного Суду України № 753/7883/15 від 11 липня 2018 року.
Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Кредитний договір відповідачем підписаний електронним підписом з застосування одноразового ідентифікатора (одноразового паролю).
Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.
Відповідно до п. 2.2. Договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом
Пунктом 4.2 Договору передбачено, що перед укладання самого договору, товариство здійснює ідентифікацію та верифікацію клієнта з урахуванням вимог визначених НБУ (BankID).
Як вбачається з вищенаведеного порядку при укладенні договору відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору було б неможливе, тому посилання відповідача на те, що вона не укладала жодного кредитного договору, суд вважає безпідставним та такими, що не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із ст. 100 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на офіційному веб-сайті позичальника у вільному доступі для всіх клієнтів розміщена повна інформація щодо договору кредиту та порядку його укладення, а саме, документи: Договір кредиту (примірний Договір на момент укладення); Правила надання грошових коштів у кредит (діючі на момент укладення договору); Згода на обробку персональних даних; Публічна інформація; Положення про конфіденційність. Крім того на веб-сайтах розміщена довідкова інформація з наданням розгорнутої інформації щодо порядку та умов надання послуг.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Таким чином, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість станом на 16 лютого 2026 року яка становить 12780 гривень, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 6000 гривень та заборгованість за відсотками – 6780 гривень.
Вирішуючи питання щодо стягнення комісії суд виходить з наступного. 
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Позивачем в пункті 2.5 кредитного договору встановлено обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 1200 гривень у кожному з 2 чергових періодів, але вказаний пункт договору порушує статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та є грубим порушенням чинного законодавства.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Враховуючи те, що позивачу встановлено плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пункту 2.5 кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування є нікчемним.
Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року за № 496/3134/19, яка є обов`язковою для виконання судами України. 
За вказаних обставин у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача комісії за управління кредитом в розмірі 1200 гривень слід відмовити за безпідставністю. 
Що стосується вимоги про стягнення відсотків нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України з відповідача, суд виходить з наступного.
З 24 лютого 2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.
15 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України N 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 відповідно до якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, суд доходить до висновку, що в частині позовних вимог про стягнення пені (штрафу) слід відмовити, оскільки нарахування та стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання у період дії воєнного стану суперечить вимогам пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, згідно з яким позичальник звільняється від відповідальності за таке прострочення, а положення Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не містить положень, які б дозволяли кредитодавцю нараховувати та стягувати з боржника неустойку у період дії в Україні правового режиму воєнного стану.
Зазначене узгоджується із висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 18 жовтня 2023 року в справі №706/68/23, від 31 січня 2024 року у справі №183/7850/22.
За вказаних обставин у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за ст. 625 ЦК України, яка складає 3000 гривень, слід відмовити за безпідставністю. 
Крім цього, відповідно до п. 1 ч ст. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає 2003 гривні 72 копійки .
На підставі ст.ст. 526, 598, 599, 610, 611, 612, 614, 625, 1049, 1054 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» суму кредитної заборгованості за кредитним договором № 544745-КС-002 від 24 липня 2025 року в розмірі 12780 (дванадцять тисяч сімсот вісімдесят) гривень, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу – 6000 гривень та заборгованості за відсотками – 6780 гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в розмірі 2003 гривень 72 копійки. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя           Ляху Г.О.