ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 липня 2026 року | м.Суми

Справа №756/19318/21 
Номер провадження 22-ц/816/280/26
22-ц/816/2497/26
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів - Петен Я. Л. , Черних О. М. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа – ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сандугея Ігоря Вікторовича на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2024 року, повне рішення складене 19 березня 2025 року, та на додаткове рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 квітня 2025 року, повне рішення складене 05 травня 2025 року, ухвалених в м. Шостка в складі судді Сидорчука О.М., -

в с т а н о в и в :

13 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , предмет якого заявою від 15 червня 2022 року змінила та просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2012 року по вересень 2021 року, поділити спільне майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, набуте за час спільного проживання, визнати право власності на 1/2 частину вартості побутової техніки та транспортних засобів (AUDI Q7 2967 куб.см, 2010 року випуску, кузов № НОМЕР_1 ; MEILLER KISA 3, 2014 року випуску, шасі № НОМЕР_2 ; DAF FT CF 85.410, 12902 куб.см, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_3 ; RENAULT PREMIUM 450.18Т, 10837 куб.см, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_4 ; DAF CF 85.430,12583 куб.см, 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_5 ; DAF CF 85.460,12902 куб.см, 2012 року випуску, шасі № НОМЕР_6 ; VAN HOOL 3D0011. 2004 року випуску, шасі № НОМЕР_7 ; DAF XF 105.410,12902 куб.см, 2008 року випуску, шасі № НОМЕР_8 ; SPITZER SF2433, 1992 року випуску, шасі № НОМЕР_9 ; DAF 85360,11600 куб.см, 2000 року випуску, шасі № НОМЕР_10 ; SPITZER SF-2433-2, 1992 року випуску, шасі № НОМЕР_11 ; RENAULT PREMIUM 450 DXI, 10800 куб.см, 2008 року випуску, шасі № № НОМЕР_12 ), у порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача у рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів і побутової техніки 6430920 грн.
Крім того, просила визнати недійсними договори комісії транспортних засобів № 3187/22/002267 від 06 серпня 2022 року укладений відповідачем з ФОП ОСОБА_5 та № 3187/22/002267 від 07 серпня 2022 року укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Також просила визнати недійсними укладені між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договори купівлі-продажу транспортних засобів (укладені на підставі договорів комісії між відповідачем та ФОП ОСОБА_5 № 3187/22/001741 від 21 січня 2022 року, № 3187/22/001780 від 26 січня 2022 року, № 3187/22/001739 від 21 січня 2022 року, № 3187/22/001741 від 21 січня 2022 року, № 3187/22/001744 від 21 січня 2022 року, № 3187/22/001743 від 21 січня 2022 року), а саме:
- № 3187/22/001780 від 27 січня 2022 року щодо RENAULT PREMIUM 450 DXI, вартістю 3000 грн; 
- № 3187/22/001743 від 22 січня 2022 року щодо SPITZER SF2433, вартістю 3000 грн;
- № 3187/22/001742 від 22 січня 2022 року щодо DAF CF 85.430, вартістю 3000 грн;
- № 3187/22/001744 від 22 січня 2022 року щодо SPITZER SF-2433-2, вартістю 3000 грн;
- № 3187/22/001741 від 22 січня 2022 року щодо DAF XF 105.410, вартістю 3000 грн;
- № 3187/22/001739 від 22 січня 2022 року щодо RENAULT PREMIUM 450.18Т, вартістю 3000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2012 року по вересень 2021 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі батьків заявниці, дітей не мають. Вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, за кредитні кошти придбавали спірне майно, відповідач зареєстрував свій бізнес за адресою спільного проживання. Разом сторони придбали побутову техніку на загальну вартість 22800 грн, а також спірні транспортні засоби на загальну суму 12850440 грн, тобто частка заявниці становить 6430920 грн. Факт спільного проживання однією сім`єю може бути підтверджений свідками.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 71298,33 грн, а також на користь ОСОБА_3 37000 грн.
В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 – адвокат Сандугей І.В. просить рішення і додаткове судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вказує, що відповідач проживав у квартирі батьків позивачки саме як член родини та її цивільний чоловік. Факт спільного проживання доведений відповідним актом, фактом реєстрації підприємницької діяльності за місцем проживання сторін, листуванням, квитанціями, банківськими виписками, спільними фото та показами свідків. Натомість, заперечення відповідача ґрунтуються виключно на його усних заявах та показах свідків. Відповідач 10 березня 2020 року фактично визнав факт проживання з позивачкою, зареєструвавши своє місцезнаходження як фізичної особи-підприємця, а у квітні 2021 року підтвердив це місцезнаходження і лише 26 січня 2022 року відповідачем була змінена ця адреса. З вересня 2017 року по січень 2018 року позивачка дійсно проживала з іншим чоловіком, проте сторони відновити стосунки і проживали разом, тобто факт тимчасового розтавання не впливає на статус майна. Оскільки після подання позову відповідач продав спірні транспортні засоби, тому заявниця має право на компенсацію половини від їх вартості.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2012 року по вересень 2021 року, а також в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення представник позивачки мотивів для його скасування не наводить, проте зазначає, що оскаржуючи основне судове рішення заявниця просить позовні вимоги задовольнити, тобто додаткове рішення підлягатиме скасуванню у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили.
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, проте в судове засідання не з`явились, причин своєї неявки суду не повідомили.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Сандугей І.В., представника ОСОБА_2 – адвоката Ординат З.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду і додаткове судове рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2024 року задоволенню не підлягає, а скарга на додаткове рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 квітня 2025 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 як найманий працівник отримувала у 2020 та 2021 роках мінімальну заробітну плату (т.1 а.с. 154, 155).
З податкової декларації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_2 за 2020 рік вбачається, що загальна сума доходу за звітний (податковий) період становила 3704489,58 грн, за 2021 рік – 6917984,59 грн.
Зі змісту розписок вбачається, що у 2020 році ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_6 окремо 20000 та 5000 доларів США для купівлі транспортного засобу, у 2021 році за розпискою позичив у ОСОБА_6 15000 доларів США.
З досліджених фотографій суд першої інстанції встановив, що переважна частина фотографій датована 2012 - 2016 роками. В коментарях до фото вказується про шлюбні стосунки між позивачкою та відповідачем.
ОСОБА_1 , допитана як свідок, суду першої інстанції показала, що з відповідачем знайома з 2012 року, вони проживали разом у квартирі на Позняках, на ОСОБА_7 , а потім стали проживати разом з її батьками та сестрою в квартирі по АДРЕСА_1 . Вказує, що впродовж 2012 - 2021 років проживали разом з відповідачем ОСОБА_2 мали спільний бюджет, спільні інтереси, заробляли разом, купляли побутову техніку та меблі. Разом відвідували свята, відпочивали. Вказує, що ОСОБА_2 брав гроші з її шухляди в квартирі які використовував в цілях підприємницької діяльності. У квітні 2021 році ОСОБА_2 возив її на базу у м. Києві, де показав належні йому транспортні засоби. Де, яким чином та коли придбавались транспортні засоби, за які суми, свідку не відомо. Також свідок не може сказати, яку суму коштів вона надала для придбання автомобілів, вказуючи лише, що надала кошти в розмірі половини їх вартості. Свідок визнала, що в 2018 році проживала з іншим чоловіком - ОСОБА_8 в с. Петрівці під Києвом. Свідок заперечила винос меблів та побутової техніки з її квартири (про поділ яких нею заявлено у позові) та вказала, що наприкінці літа 2021 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 проживає з іншою жінкою.
Свідок ОСОБА_9 (подруга ОСОБА_1 ) суду показала, що ОСОБА_10 ( ОСОБА_2 ) знає, бо відмічали свята разом. Познайомились з ОСОБА_10 у 2012 році на святі 8 березня. Вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зустрічались і проживали разом. Разом їздили в Крим, Лазурне всі свята святкували разом. Зі слів ОСОБА_11 ( ОСОБА_1 ) знає, що ОСОБА_2 займався "телефонами". У свідка не позичали нічого. Вказує, що дізналась від ОСОБА_1 про те, що у ОСОБА_2 була інша жінка і він до неї пішов. До цього вони сходились і розходились, як це знає свідок зі слів ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_12 (мати позивачки) суду показала, що ОСОБА_2 знає з 2012 року. Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знімали квартиру на Героїв Дніпра, потім в квартирі, за місцем проживання свідка. Жили до того моменту поки не розійшлись у 2017 році у вересні на пару місяців. Свідок вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купували меблі, побутову техніку, разом їздили відпочивати, а також повідомила суд, що не знала що позивачка проживала ще з іншим чоловіком, крім відповідача, як не знала куди позивачка вкладала кошти.
Свідок ОСОБА_13 (сестра позивачки) суду показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились в 2011 році. Спочатку вони знімали квартиру на ОСОБА_7 . Через деякий час переїхали в квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили як сімейна пара, платили за комуналку, купували продукти, їздили на відпочинок, до родичів, готували, були як пара. В 2017 році свідок виїхала з вказаної квартири. Приблизно у 2017 році ОСОБА_1 проживала з іншим чоловіком, а потім ОСОБА_2 повернув її назад. В кінці 2021 року перестали проживати разом. Зі слів сестри свідок дізналась, що у ОСОБА_2 є інша жінка, після того вони розійшлися. Свідок вказує, що у її сестри були заощадження, ця обставина свідку відома зі слів ОСОБА_1 . Як саме сестра надавала кошти ОСОБА_2 , їй невідомо. В кінці літа 2021 року дізналась що в нього є інша жінка, фактично жив на дві сім`ї.
ОСОБА_2 , допитаний як свідок, суду показав, що з ОСОБА_1 познайомився у 2012 році, деякий час був з нею у відносинах. Спочатку познайомився з сестрою позивачки а потім з ОСОБА_1 . У 2013 році почали зустрічатися. В цей час підшукував житло для проживання. ОСОБА_1 запропонувала знімати кімнату в неї за 2000 тисячі гривень та з оплатою комунальних послуг. Проживав в кімнаті окремо від неї, в квартирі її батьків. Спочатку працював продавцем, потім відкрив ларьок з мобільними телефонами та аксесуарами і працював на себе. В кінці 2017 року, коли по Києву був демонтаж кіосків (МАФів), свідок залишився без роботи та грошей. Зазначає, що в один із днів, повернувшись до квартири, ОСОБА_1 сказала йому збирати речі, оскільки він не платив за квартиру, після чого свідок зібрав свої речі та виїхав, а згодом дізнався, що ОСОБА_1 зустрічається з іншим чоловіком також на прізвище ОСОБА_14 , вони проживали разом у селі Петрівці. ОСОБА_1 була в відносинах з цим чоловіком близько 6 місяців, деякий час не спілкувався з позивачкою, але потім в компаніях зустрічались, святкували Різдво. В розмові ОСОБА_1 довідалась, що ОСОБА_2 необхідно здійснювати господарську діяльність у формі фізичної особи - підприємця у м. Києві, а для цього необхідно вказати київську адресу. ОСОБА_1 запропонувала йому адресу своєї квартири за окрему оплату, на що свідок погодився. Періодично зустрічався з ОСОБА_1 випити кави, віддавав кошти за використання її адреси за реєстрацію ФОП. ОСОБА_2 також відомо, що ОСОБА_1 працювала на речовому ринку, іноді він купував у неї речі великого розміру. У 2019 році, коли ОСОБА_2 познайомився зі свою дружиною ( ОСОБА_15 ) він також добре спілкувався з ОСОБА_1 . З 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_15 (до шлюбу - ОСОБА_16 ) почали зустрічатись, в кінці року почали жити разом у м. Києві на Лісному проспекті. Потім вирішили одружитись. У вересні 2021 року під час зустрічі ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , що буде одружуватись, на що остання просила його відновити відносини, а коли ОСОБА_2 відповів відмовою ОСОБА_1 пригрозила йому тим, що "не дасть спокійно жити". ОСОБА_2 перераховував позивачці гроші за реєстрацію ФОП. В грудні довідався, що ОСОБА_1 пред`явила до нього позов про поділ майна. Щодо транспортних засобів свідок повідомив, що придбавав їх за позичені кошти (від ОСОБА_6 ) та використовував в процесі своєї господарської діяльності як ФОП, до якої ОСОБА_1 не мала жодного відношення. Спільний побут, спільний бюджет з ОСОБА_1 заперечує, як і заперечує, що ОСОБА_1 давала йому кошти для придбання транспортних засобів, заперечує що демонтував та виносив з квартири ( АДРЕСА_1 ) будь-які побутові речі та меблі, про поділ яких зазначено в позові.
Свідок ОСОБА_15 суду показала, що є дружиною відповідача ОСОБА_2 , з яким познайомилась на початку 2019 року, а з початку 2020 року вони почали зустрічатись та проживати на її зйомній квартирі на АДРЕСА_2 . Свідок працювала, ОСОБА_2 забирав її з роботи. Їй відомо, що до того ОСОБА_2 жив у свого друга на Осокорках та був "вільним" (не одруженим).
Свідок ОСОБА_6 суду показав, що відповідач ОСОБА_2 є його другом та однокласником. Зазначив, що декілька разів бачив ОСОБА_1 , однак її не знає. З ОСОБА_2 свідок регулярно спілкується, він є хрещеним батьком дитини подружжя ОСОБА_14 . До 2020 року спілкувався з ОСОБА_2 на свята, однак в компанії ОСОБА_1 його не бачив. Автомобіль Audi Q7 2010 року випуску купував саме він в Одесі, але попросив оформити його на ОСОБА_2 . Вантажні автомобілі купувались за кошти свідка, але оформлювались на ОСОБА_2 , оскільки свідок працював у дорожній фірмі та не міг оформлювати на себе транспортні засоби, тобто реєстрація транспортних засобів, які були придбані на гроші свідка за ОСОБА_2 була здійснена в цілях господарської діяльності. Згодом транспортні засоби були перереєстровані на тестя ОСОБА_6 – ОСОБА_4 . Свідок в процесі допиту перерахував та описав автомобілі, які належали йому та які є предметом позову про поділ майна.
Вирішуючи спір, суд дійшов до висновку, що фотографії, які зроблені в присутності інших осіб переважно під час святкування певних подій, свідчать саме про близькі відносини між позивачкою та відповідачем, однак не підтверджують їх спільне проживання, спільний побут та спільні інтереси. Проаналізувавши покази свідків, суд дійшов до висновку, що сторони були знайомі з 2011 - 2012 років, проживали до середини 2017 року за однією адресою. Фактично відповідач визнав, що у вказаний період мав з позивачкою близькі (інтимні) стосунки. В той же час, позивачка визнала, що з осені 2017 року проживала декілька місяців, до півроку, з іншим чоловіком в с. Петрівці під Києвом. Водночас, відповідач та свідок ОСОБА_15 стверджують, що мали відносини та почали проживати разом з 2020 року, а факт цих відносин підтверджують як позивачка, так і свідок ОСОБА_13 . На думку суду, обставина проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період часу з 2012 року по вересень 2021 року, не підтверджується, оскільки саме в цей період позивачка проживала з іншим чоловіком, а з 2020 року відповідач вже мав відносини та проживав з іншою жінкою, тобто сторони були необізнані про спільні інтереси, що спростовує усталені відносини, притаманні подружжю. Позивачка під час допиту не могла самостійно без допомоги представника відповісти на питання щодо спільності інтересів з відповідачем, щодо складу та вартості транспортних засобів, які є предметом поділу, частково заперечила обставини, викладені в позовній заяві щодо заволодіння відповідачем побутовою технікою та меблями шляхом виносу цих речей з квартири ( АДРЕСА_1 ). Позивачка не змогла назвати розмір та джерела своїх доходів, з яких вона надавала кошти відповідачу для придбання транспортних засобів. 
Під час судового розгляду справи представником позивачки було подано усну заяву про залишення без розгляду вимоги щодо визнання права власності на 1/2 вартості транспортних засобів, у задоволенні якої суд відмовив у зв`язку з тим, що заяву подано після початку розгляду справи по суті, що суперечить п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.
На думку суду, за недоведення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період часу з 2012 року по вересень 2021 року у суду також відсутні підстави для поширення правового режиму спільної сумісної власності на транспортні засоби (легкові, вантажні автомобілі, причепи) набуті відповідачем у спірний період, як і відсутні підстави для визнання договорів купівлі-продажу спірних транспортних засобів недійсними та здійснення поділу такого майна.
Вирішуючи питання компенсації витрат за надану правничу допомогу, суд у додатковому рішенні дійшов до висновку про доведення заявлених витрат, які понесли відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Суд спростував заперечення сторони позивачки про те, що витрати на професійну правничу допомогу перевищують розмір ціни позову та розмір доходу позивачки, оскільки ціна позову становить 6430920 грн, а в суді позивачка стверджувала, що мала грошові заощадження в іноземній валюті з яких вона надавала кошти відповідачу для придбання транспортних засобів. За таких обставин, суд вважав, що позивачкою не доведено неспівмірність витрат відповідачів на правничу допомогу.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішених вимог про поділ спільного майна подружжя та компенсації половини його вартості.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абз. 1 ч. 2 ст. 3 СК України).
Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ст. 74 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 138/2515/15-ц (провадження № 61-14125св18) вказано, що «для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені частиною другою статті 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року, справа № 6-97цс11.У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) вказано, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21) вказано, що «становлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц)».
У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).
Сутність презумпції спільності права власності на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, яке набуте ними за час спільного проживання, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час спільного проживання. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює.
У ч. 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтями 77, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У спірних правовідносинах, крім того, що позивачкою не доведене спільне проживання з відповідачем однією сім`єю, відповідач спростував презумпцію спільності права власності на спірне майно (його частину), набуте з 2012 року по вересень 2021 року. Зокрема, відповідачем доведено, що спірні транспортні засоби фактично придбавались за кошти ОСОБА_6 , проте оформлювались на ОСОБА_2 . Натомість позивачкою не доведено, що ОСОБА_2 взагалі мав кошти на придбання спірних транспортних засобів, як і не доведено майнову участь заявниці у придбанні спірного майна.
Відтак, оскільки позивачкою не доведено наявність між сторонами відносин притаманних подружжю, не надано доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, що спірні транспортні засоби були придбані відповідачем за рахунок належних сторонам коштів, набутих спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову про поділ спірного майна з виплатою грошової компенсації 1/2 частини його вартості.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Вирішуючи питання компенсації понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції встановив, що правова допомога відповідачу ОСОБА_2 у суді надавалася адвокатом Ординат З.А., а відповідачу ОСОБА_3 – адвокатом Буйместру Л.М.
Урахувавши відмову в задоволенні позовних вимог, складність справи, витрачений адвокатами на виконання наданих послуг час у суді, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, спростувавши заперечення сторони позивачки щодо розміру заявлених витрат, суд першої інстанції дійшов до висновку про компенсацію заявлених сум у повному обсязі, вважаючи ці витрати співмірними з наданими адвокатами обсягом послуг, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Проте, колегія суддів частково не погоджується з додатковим рішенням місцевого суду про компенсацію витрат за надану правничу допомогу, оскільки вважає стягнуті суми витрат у розмірі 71298,33 грн та 37000 грн завищеними.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України).
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
Під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення представник позивача заперечував проти задоволення заяви в повному розмірі, просив зменшити розмір витрат, що підлягають стягненню, проте даних обставин місцевий суд не врахував.
З огляду на те, що справа є нескладною, обсяг та витрачений адвокатами час на виконання робіт є незначним з огляду на їх участь у судових засіданнях та кількість складених процесуальних документів, які стосуються суті спірного питання, тому колегія суддів вважає, що співмірною із складністю вирішеного судом питання буде компенсація за рахунок позивачки витрат відповідача ОСОБА_2 за надану йому правничу допомогу у розмірі 30000 грн, а витрат відповідача ОСОБА_3 за надану йому правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
За вказаних вище обставин, додаткове рішення суду на підставі п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення з позивача компенсації за надану правничу допомогу шляхом ї зменшення з 71298,33 грн до 30000 грн та з 37000 грн до 10000 грн.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду судове рішення по суті розглянутих позовних вимог залишається без змін, тому новий розподіл витрат по сплаті судового збору не здійснюється.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сандугея Ігоря Вікторовича на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2024 року залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сандугея Ігоря Вікторовича на додаткове рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 квітня 2025 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 квітня 2025 року змінити шляхом зменшення стягнутих з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 з 71298 грн 33 коп. до 30000 грн та на користь ОСОБА_3 з 37000 грн до 10000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 24 липня 2026 року. 
Головуючий - | В. І. Криворотенко

Судді: Я. Л. Петен 

О. М. Черних