Справа № 463/11672/23
Провадження № 2/463/92/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року місто Львів
Личаківський районний суд міста Львова в складі: головуючої судді Ціпивко І.І., з участю секретаря судового засідання Гусак К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку,
з участю представника позивачки адвоката Лозинського І.П.,

встановив:

Стислий виклад позицій сторін
Позивачка звернулася до суду із позовною заявою, якою просить поділити житловий будинок із спорудами за адресою: АДРЕСА_1 – Винники між нею та відповідачкою в натурі, виділивши їй у власність такі приміщення цокольного поверху: коридор площею 11,2 кв.м., кухню площею 11, 5 кв.м., гараж площею 16,2 кв.м., сходова площею 7,1 кв.м., санвузол площею 3,9 кв.м., коридор площею 2,4 кв.м., вбиральня площею 0,9 кв.м. та приміщення першого поверху: житлове площею 16,0 кв.м., житлове площею 19,8 кв.м., житлове площею 19,0 кв.м., сходова площею 11,4 кв.м.; відповідачці ОСОБА_3 виділити у власність господарське приміщення цокольного поверху площею 20,1 кв.м. та 15,4 кв.м. і приміщення першого поверху площею 21,3 кв.м.
В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 20.09.2004 року її мати ОСОБА_4 подарувала їй 3/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться у АДРЕСА_1 . Окрім цього, вона після смерті своєї матері успадкувала за заповітом 1/6 частини згаданого житлового будинку. Таким чином вона є власником 2/3 частин будинковолодіння у АДРЕСА_1 .Відповідачка ОСОБА_2 після смерті їх батька ОСОБА_5 успадкувала 1/3 частини згаданого будинку. Згідно технічного паспорту житлового будинку, його площа становить 176,2 кв.м. Позивачка запропонувала відповідачці провести поділ будинковолодіння в позасудовому порядку. Натомість відповідачка протягом тривалого часу то погоджується провести такий поділ, то безпідставно зволікає з таким поділом. Оскільки такої домовленості не досягнуто, то відповідно позивачка звернулася до суду.
Відповідачка надіслала до суду письмові пояснення, у яких заперечувала позовні вимоги у повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень покликалася на те, що неодноразово позивачка зверталася до суду із відповідним позовом, були проведені чотири експертизи, вона вкотре зазначає, що не погоджується на такий поділ, про який зазначає позивачка. Крім цього, зазначила про можливі фальсифікації документів з боку позивачки та її чоловіка ОСОБА_6 що стосуються площі будинку, відрізали газову трубу до її частини будинку, електропостачання, доступ до колодязі, доступ до сходових кліток та горища. На даний час у її частині будинку тривалий час проживають двоє осіб пенсійного віку, у яких немає свого житла та доглядають за ним. У частині будинку, яка належить позивачці ніхто не проживає, та частина будинку знаходиться у занедбаному стані. На протязі двадцяти років відбулося близько 30 судових проваджень щодо будинку. 

Процесуальні рішення, постановлені по справі.
22.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2023 року визначено головуючу суддю Леньо С.І. для розгляду справи.
Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Леньо С.І. від 12.02.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.03.2024 року.
26.03.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки.
24.04.2026 року ухвалою Личаківського районного суду міста Львова (головуюча суддя Леньо С.І.) у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі зупинено.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024 року визначено головуючу суддю Ціпивко І.І. для розгляду справи.
Ухвалою судді Ціпивко І.І. від 14.112024 року справу прийнято до свого провадження та поновлено провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання на 26.11.2024 року.
26.11.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання.
16.12.2024 року ухвалою Личаківського районного суду міста Львова (головуюча суддя Ціпивко І.І.) у справі повторно призначено судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.
30.12.2025 року до суду надійшли матеріали справи із висновком експерта.
Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 30.12.2025 року провадження у справі поновлено. Призначено підготовче судове засідання на 19.01.2026 року.
19.01.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін.
10.02.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін
02.03.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки.
26.03.2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 21.04.2026 року.
21.04.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін.
18.05.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки.
11.06.2026 року у судовому засіданні оголошено перерву для виклику експерта.
25.06.2026 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін.
Розгляд справи по суті відбувся 14.07.2026 року за участі представника позивачки адвоката Лозинського І.П. Судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 15:00 год. 23.07.2026 року 
Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в суді. Причини неявки суду не повідомила та клопотань про розгляд справи без її участі не надіслала.
Представник позивачки адвокат Лозинський І.П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задовольнити та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, письмовому запереченні на пояснення, що долучені до справи. Додатково зауважив, що суду не слід брати до уваги рішення апеляційного суду Львівської області від 12.11.2013 року у справі № 463/396/13. Звернув також увагу на тому, що при поділі житлового будинку рішенням Червоноармійського районного суду м. Львова від 12.07.1983 року, частини такого будинку виділено у користування сторонам, а не у власність.
У судовому засіданні також було допитано експерта ОСОБА_7 , яка підтвердила, що проводила судову будівельно-технічну експертизу у справі. При проведенні такої мала у розпорядженні матеріали цивільної справи, проте чи брала до уваги судові рішення, які містяться у таких матеріалах, не пам`ятає. 
Враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 червня 2006 року, договору дарування частини будинку від 20 вересня 2004 року та витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 вересня 2004 року та від 22 червня 2006 року 2/3 ідеальних частин будинку АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_4 . Відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності у відповідності до свідоцтва на спадщину за законом від 22 лютого 2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 жовтня 2003 року 1/3 ідеальної частини будинку АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_5 .
Рішенням Народного суду Червоноармійського району м. Львова від 12 липня 1983 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ майна поділено між сторонами спільно нажите майно: будинок на АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 ідеальні частини вказаного будинковолодіння та виділено їй в користування приміщення під літерами 1-2 пл. 16 кв.м., 1-3 пл. 14,8 кв.м., 1-5 пл. 12,4 кв.м., 1-4 пл. 5,3 кв.м., що на першому поверсі та VI пл. 15,4 кв.м., VIІ пл. 21,4 кв.м., І пл. 11,2 кв.м., ІІ пл. 11,5 кв.м., що в підвальному приміщенні. За ОСОБА_5 визнано право власності на 1/3 ідеальну частину названого будинковолодіння та виділено в користування приміщенні на першому поверсі під літерами 1-1 пл. 21,3 кв.м. та в підвалі ІV пл. 20,1 кв.м., V пл. 2 кв.м. В спільному користуванні сторін залишено приміщення під літерами VIІІ пл. 11,4 кв.м., що на першому поверсі та приміщення ІІІ пл. 3,1 кв.м., що в підвалі.
Згідно висновку експерта № 274-Е від 22.12.2025 року, за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи експертом Львівського НДІСЕ Міністерства юстиції України Рубцовою Г.В. запропоновано варіант поділу житлового будинку у натурі, про який просить позивач. 
Відповідно до рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03.09.2013 року (справа № 463/396/13) первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні приміщенням задоволено частково. 
Зобов`язано ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) не чинити перешкоди ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) в користуванні півпідвальним приміщенням під літ. VI пл. 15,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 . В задоволені решти вимог відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 107 (сто сім) гривень 30 копійок судового збору.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл будинку задоволено частково. Здійснено розподіл горища будинку АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_2 приміщення площами 10,64 кв.м. і 21,84 кв.м., а всього 32,48 кв.м., що пропорційно її частці в розмірі 1/3 в даному будинку та виділити в користування ОСОБА_1 приміщення площами 31 кв.м. і 33,83 кв.м., що пропорційної її частці в розмірі 2/3 в даному будинку. Стягнуто з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 7 667 (сім тисяч шістсот шістдесят сім) гривень, а також 229 (двісті двадцять дев`ять) гривень 40 копійок судового збору. В задоволені решти вимог відмовлено за безпідставністю.
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12.11.2013 року у даній справі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2013 року задоволено.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 7667 грн. скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вказаної позовної вимоги ОСОБА_2 відмовлено.
В решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2013 року залишено без змін.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року - відхилено.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2013 року – залишено без змін.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).
Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частина перша статті 364 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою – у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється
Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно з частина першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.
Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).
Пленум Верховного Суду України в пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
З дослідженого рішення народного суду Червоноармійського району м. Львова від 12.07.1983 року встановлено, що між співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 проведено його розподіл та виділено кожному із них певні його приміщення. Таке рішення сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили. 
Крім цього факт поділу житлового будинку АДРЕСА_1 встановлено також іншими судовими рішеннями, а саме: рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 03.09.2013 року (справа № 463/396/13), переглянутим в апеляційному порядку, та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.11.2013 року (справа № 463/396/13), яке в касаційному порядку не переглядалося.
Згадані вище судові рішення набрали законної сили.
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Так, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.11.2013 року, яке набрало чинності та не оскаржувалося сторонами в касаційному порядку, встановлено, що рішенням Народного суду Червоноармійського району м. Львова від 12 липня 1983 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ майна поділено між сторонами спільно нажите майно: будинок на АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 ідеальні частини вказаного будинковолодіння та виділено їй в користування приміщення під літерами 1-2 пл. 16 кв.м., 1-3 пл. 14,8 кв.м., 1-5 пл. 12,4 кв.м., 1-4 пл. 5,3 кв.м., що на першому поверсі та VI пл. 15,4 кв.м., VIІ пл. 21,4 кв.м., І пл. 11,2 кв.м., ІІ пл. 11,5 кв.м., що в підвальному приміщенні. За ОСОБА_5 визнано право власності на 1/3 ідеальну частину названого будинковолодіння та виділено в користування приміщенні на першому поверсі під літерами 1-1 пл. 21,3 кв.м. та в підвалі ІV пл. 20,1 кв.м., V пл. 2 кв.м. В спільному користуванні сторін залишено приміщення під літерами VIІІ пл. 11,4 кв.м., що на першому поверсі та приміщення ІІІ пл. 3,1 кв.м., що в підвалі. Зазначено про відсутність правових підстав для його перерозподілу. Крім цього, про такий перерозподіл не просить і позивач, стверджуючи на тому, що жодного поділу вказаного житлового будинку не було.
Крім цього, згаданим вище судовим рішенням встановлено факт стягнення з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_5 різницю вартості виділеної частини у співвідношенні до ідеальної долі в розмірі 443,68 крб.
Відтак, апеляційний суд Львівської області при ухваленні такого рішення дійшов до переконання, що свої частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули пропорційно часткам, які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно, оскільки між попередніми власниками спірний будинок був поділений в натурі рішенням суду, яке ніким не оскаржувалося, набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.
Покликання представника позивача на те, що у згаданому рішенні суду у резолютивній частині попри згадку про поділ такого житлового будинку, передано сторонам у користування певні його приміщення, а не у власність, як підставу для поділу такого будинку, суд оцінює критично, оскільки таке судове рішення було предметом аналізу при ухваленні інших судових рішень, у яких судами встановлено відсутність правових підстав для перерозподілу будинку.
Крім цього, такий розподіл житлового будинку сприймався сторонами як такий, що відбувся, що випливає із їх пояснень, у яких вони зазначають про частини будинку, які їм належать. Питання про перерозподіл такого спірного будинку позивачкою не ставилося. 
Судом критично оцінюється висновок експерта № 274-Е від 22.12.2025 року, так як такий суперечить матеріалам справи, оскільки як встановлено судом із пояснень експерта у судовому засіданні, нею не бралися до уваги наявні у матеріалах справи судові рішення, якими вже здійснено розподіл будинку у натурі, що підтверджується також самим висновком, у якому відсутня інформація про посилання експерта на такі рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.
В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Щодо судових витрат.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові -на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому судові витрати, понесені позивачкою, слід віднести на її рахунок.
Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:
Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ житлового будинку, повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складено 23.07.2026 року.

Суддя          Ірина ЦІПИВКО