ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.07.2026 Справа № 914/1275/26 
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Інпласт Україна”, м.Дніпро
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгово-виробнича компанія “Перша приватна броварня “Для людей – як для себе!”, м.Львів 
про: стягнення 3208573,86 грн основної заборгованості, 816508,57 грн пені, 952,35 грн 3% річних за договором поставки №244 ПР-23 від 13.03.2023 

Суддя Ділай У.І. 
Секретар О.Старостенко
За участі представників:
Від позивача: не з`явився
Від відповідача: не з`явився

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2026 справу №914/1275/26 розподілено судді У.І.Ділай.
Ухвалою від 04.05.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 02.06.2026.
Ухвалою від 02.06.2026 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.07.2026.
Представник позивача в судове засідання від 02.07.2026 не з`явився, проте направив клопотання, в якому зазначив про значні логістичні складнощі в розкладі руху залізничних потягів у сполученні м. Дніпро – м. Львів, що істотно ускладнює забезпечення його явки для участі в судових засіданнях. Відтак, представник позивача просить надати йому можливість участі у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Також в клопотанні вказано, що за відсутності можливості залучення представника позивача до участі у судовому процесі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду - розглянути справу № 914/1275/26 без його участі за наявними в матеріалах справи документами. Позовні вимоги в частині, що не виконані відповідачем після відкриття провадження, представник позивача підтримав в повному обсязі та просить стягнути з відповідача: 816 508,57 грн – пені; 180 952,35 грн – 3 проценти річних.
У судове засідання від 02.07.2026 відповідач явку повноважного представника не забезпечив, хоча належним чином були повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
З метою процесуальної економії розгляду справи в межах строків встановлених ГПК України, за наявності достатніх доказів для вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.
В процесі розгляду матеріалів справи суд
встановив:
Згідно з позовом, між ТОВ “РЕТАЛ Україна" (надалі – позивач, постачальник, з 01.07.2025 ТОВ "РЕТАЛ УКРАЇНА" змінено найменування на ТОВ "ІНПЛАСТ УКРАЇНА") та ТзОВ "ПЕРША ПРИВАТНА БРОВАРНЯ" (надалі – відповідач, покупець) укладено договір поставки № 244 ПР-23 від 13.03.2023, згідно з п. 1.1 якого позивач зобов`язався поставляти, а відповідач зобов`язався приймати товар і вчасно його оплачувати в порядку і на умовах, передбачених договором.
Відповідно до ч. 1 п. 4.4 договору, відповідач зобов`язався повністю, без будь-яких зарахувань, сплатити повну ціну поставленого товару в наступному порядку: (1) оплатити ціну відвантаження товару, що розрахована за правилами п.4.3 договору, в обсязі кожної партії поставки протягом 30 календарних днів від дати її поставки; та (2) суму позитивного значення переоцінки (за наявності, після визначення повної ціни) – в порядку і строки, що визначені п.4.6 договору.
У період з січня 2025 року по серпень 2025 року позивач поставив відповідачу товар за договором на загальну суму 15 768 573,86 грн. На підтвердження подано копії товарно-транспортних та видаткових накладних: № RD-01000010 від 14.01.2025, №RD-16000381 від 06.02.2025, № RD-16000595 від 26.02.2025, № RD-15000816 від 31.03.2025, № RD15001203 від 29.04.2025, №RD-16001389 від 30.04.2025, № RD-16001615 від 19.05.2025, №RD-01008699 від 26.05.2025, № RD-15001528 від 27.05.2025, № RD15001806 від 18.06.2025, № RD-00004439 від 19.08.2025, № RD-15002648 від 21.08.2025, № RD-15002649 від 21.08.2025, №RD-16002972 від 28.08.2025. На підтвердження подано також копії квитанцій податкових накладних, які зареєстровані відповідно до вимог Податкового кодексу України.
Як зазначив позивач, у встановлений пп.(1) ч.1 п.4.4 договору 30-денний строк відстрочення платежу покупець не оплатив вартість поставленого товару, систематично порушував свої грошові зобов`язання перед ТОВ "Інпласт Україна". Прострочена заборгованість ТзОВ "ПЕРША ПРИВАТНА БРОВАРНЯ" перед ТОВ “Інпласт Україна" становить 3 208 573,86 грн. Вказаний розмір заборгованості підтверджений також актами звірки взаєморозрахунків від 04.02.2025, від 05.06.2025, від 04.07.2025, від 06.08.2025, від 04.09.2025, від 05.01.2026, від 12.03.2026.
За змістом ч.4 п.4.4 договору передбачено, що якщо в призначенні платежу: (1) відсутнє посилання на реквізити видаткової (их) накладної (их) (акту (ів) переоцінки) або (2) є посилання на реквізити видаткової (их) накладної (их) (акту (ів) переоцінки), але існує прострочена заборгованість за договором – отримана оплата зараховується в рахунок погашення першої (их) з прострочених на дату платежу видаткової (их) накладної (их) (акту (ів) переоцінки) у порядку календарної черговості виникнення прострочення.
З огляду на вказане посилання на договір в призначенні платежу, тобто без конкретизації певної (их) видаткових накладних, всі платежі в стані взаєморозрахунків за договором позивачем враховувались за методом ФІФО, тобто в погашення заборгованості в порядку календарної черговості її виникнення.
У порядку досудового врегулювання спору 03.04.2026 позивач скерував відповідачу претензію про сплату боргу, однак така залишена останнім без відповіді та задоволення.
Спір виник внаслідок того, що відповідач повністю не оплатив позивачу вартості поставленого товару. Відтак, ТОВ "Інпласт Україна" подало позов до Господарського суду Львівської області про стягнення з відповідача 3208573,86грн основного боргу.
Крім того, в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) за період з 15.02.2025 по 28.04.2026 позивач нарахував 180952,35грн 3% річних, а також, керуючись п. 6.3 договору, позивач нарахував 816508,57грн пені за період з 30.04.2025 по 28.04.2026.
Під час розгляду справи позивач заперечив проти покликань відповідача про зменшення суми неустойки та проти розстрочення рішення в цій справ, оскільки подані до відзиву докази підтверджують недобросовісність поведінки відповідача та спекулятивний характер декларацій про надмірний тягар пені і значні негативні наслідки для останнього із її стягненням. Так, загальний обсяг платежів відповідача постачальником товарів, робіт і послуг у березні 2026 року становив 106 079 856,88грн. Сума нарахованої пені становить 816508,57/106 079 856,88х100= 0,7697% від такого загального обсягу платежів, що виключає можливість будь-якого об`єктивного впливу пені на загальний фінансовий стан. Також позивач зазначив, що відповідач не надав доказів на підтвердження причин простою підприємства. Водночас, позивач вважає, що поведінка ТзОВ "Перша приватна броварня" по відношенню до кредиторів характеризується сталою протиправною практикою із свідомого нехтування договірними грошовими зобов`язаннями. Позивач звернув увагу, що судові спори по всіх справах відбувались практично за одним сценарієм: після відкриття провадження у справі ТзОВ "Перша приватна броварня" майже у всіх випадках сплачувало прострочену заборгованість, а в решті вимог – щодо пені та (або) річних намагається в будь-який доступний спосіб зменшити негативні для себе наслідки.

Відповідач просив закрити провадження у справі в частині стягнення 3208573,86 грн основної заборгованості у зв`язку із її сплатою після відкриття провадження в цій справі та зменшити суму нарахованої позивачем неустойки (пені) на 80 % від заявленої. Водночас відповідач просив, у випадку повного або часткового задоволення позовних вимог, - розстрочити виконання судового рішення на 6 календарних місяців рівними частинами помісячно.
В обґрунтування зазначеного відповідач повідомив про незадовільний фінансовий стан ТОВ «Перша приватна броварня», наявністю значних сум заборгованості та відсутністю обігових коштів на підприємстві. На підтвердження подано копії оборотно-сальдових відомостей по рахунках 641, 631 та виписки з банківського рахунку.
Відповідач зазначив, що попри всі складні умови, товариство повинне виконувати в першу чергу зобов`язання зі сплати обов`язкових податків та зборів, а також з оплати праці, зокрема мобілізованим працівникам, незалежно від наявних надходжень грошових коштів. ТОВ “ПЕРША ПРИВАТНА БРОВАРНЯ” оплатило у квітні 2026 року заробітну плату своїм мобілізованим працівникам у сумі понад 713 тис. грн. При цьому ТОВ “ПЕРША ПРИВАТНА БРОВАРНЯ” зазначає про те, що воно зберегло середній заробіток для всіх своїх мобілізованих працівників.
Також відповідач вважає, що сума пені у розмірі, що заявлена до стягнення є надто великою порівняно із збитками, які зазнав позивач. Купівельна спроможність людей суттєво знизилась у зв`язку з економічною кризою в країні, війною з росією, відсутністю постійних замовлень з придбання продукції та у зв`язку з тим, що споживання продукції скорочувалося через об`єктивне зменшення кількості споживачів пива, яке є основною продукцією відповідача. Товариство максимально об`єктивно та економічно обґрунтовано використовує свої обігові кошти для погашення своїх заборгованостей щоденно, що підтверджується, зокрема, виписками з рахунку. Виробництво на підприємстві також значно скоротилося у зв`язку із значними простоями виробничих ліній через різноманітні причини, в тому числі необхідність здійснення ремонту (капітального та поточного) виробничого обладнання, заміну однієї з виробничих ліній.
При цьому товариство зазначило про те, що ним було нараховано у 2026 році значні суми податків.
Відповідач звернув увагу, що сума, яка заявлена до стягнення за даним судовим рішенням є досить значною і одномоментна сплата суми заборгованості може привести до зупинки діяльності товариства/його неплатоспроможності/невиконання основних зобов`язань перед державою, іншими контрагентами/працівниками, та інші значні негативні наслідки.
Стосовно розстрочення виконання судового рішення у цій справі -відповідач вважає, що це сприятиме оптимальному забезпеченню прав сторін, а також забезпечить його виконання належним чином і сприятиме уникненню негативних наслідків для відповідача, його контрагентів та працівників. У зв`язку із початком теплого сезону, закінченням ремонтів на підприємстві відповідача, у ТОВ «Перша приватна броварня» поступово збільшуються обсяги виробництва та реалізації продукції, це у свою чергу збільшить надходження коштів на розрахунковий рахунок товариства і дасть змогу виконати свої зобов`язання належним чином.
При прийнятті рішення суд виходив з такого.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 Цивільного кодексу України).
Як підтверджено матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір поставки № 244 ПР-23 від 13.03.2023, у зв`язку з чим набули взаємних прав і обов`язків. 
У матеріалах справи відсутні та сторонами не надані докази визнання недійсним спірного договору чи визнання неукладеним в певній частині. Також відсутні докази про розірвання спірного договору.
За договором поставки, відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
У частині 2 ст. 712 Цивільного кодексу України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (ст. 663 Цивільного кодексу України).
Як встановлено судом на виконання умов договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 15 768 573,86 грн за видатковими накладними, копії яких долучені до позову. 
Згідно із матеріалами справи, жодних зауважень зі сторони відповідача у накладних не зазначено.
Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. 
Відповідно до ч. 1 п. 4.4 договору, відповідач зобов`язався повністю, без будь-яких зарахувань, сплатити повну ціну поставленого товару в наступному порядку: (1) оплатити ціну відвантаження товару, що розрахована за правилами п.4.3 договору, в обсязі кожної партії поставки протягом 30 календарних днів від Дати її поставки; та (2) суму позитивного значення переоцінки (за наявності, після визначення повної ціни) – в порядку і строки, що визначені п.4.6 договору.
Відповідач частково оплатив вартість отриманого товару. Згідно з позовними вимогами заборгованість відповідача становила 3208573,86 грн основного боргу. Після відкриття провадження в цій справі відповідач оплатив суму основного боргу в повному обсязі, відтак провадження в цій частині підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю предмету спору.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок позовних вимог, підстави та правильність нарахування суми 3% річних, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом судом встановлено, що позивачем допущені помилки у нарахуванні заявлених вимог, які не зменшують суму, що підлягає до стягнення, оскільки за розрахунками суду загальна сума таких проведених нарахувань є більшою, ніж просить стягнути позивач. Враховуючи, що суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подавав такої заяви, відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача 180952,35грн 3% річних за період з 15.02.2025 по 28.04.2026 річних слід задоволити.
Щодо вимоги про стягнення 816508,57грн пені за період з 30.04.2025 по 28.04.2026 суд зазначає таке.
Відповідно до положень п.8.2. договору, у разі порушення покупцем порядку розрахунків покупець сплачує постачальнику за письмовою вимогою (претензією) останнього пеню в розмірі одинарної облікової ставки НБУ, що діяла у період порушення, від суми простроченого платежу, за кожен день протермінування розрахунків..
Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно із вимогами ч. 2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно із вимогами ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
При цьому, суд враховує, що відповідно до Закону України № 4196-IX від 09.01.2025 «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», Господарський кодекс України з 28.08.2025 втратив чинність.
Однак, для господарських договорів, укладених до 28.08.2025, норми ГК України, включаючи ч. 6 ст. 232 ГК України, продовжують застосовуватися до завершення строку дії таких договорів або до їх припинення, якщо інше не передбачено законом чи договором. Це означає, що якщо договір укладений до 28.08.2025, не містить спеціальних умов щодо строку нарахування пені, то обмеження в 6 місяців за ч. 6 ст. 232 ГК України зберігається.
У даному випадку договір укладено 13.03.2023 та спірні правовідносини виникли до втрати чинності ГК України, тому його норми підлягають застосуванню у цьому випадку. Умови договору не містять спеціальних умов щодо періоду нарахування пені, відтак суд застосовує до заявлених вимог норми ч. 6 ст. 232 ГК України.
Згідно з розрахунком позивача, ТОВ «Інпласт Україна» нарахувало суму пені за поставками від 21.08.2025 та від 28.08.2025 на період більший за 6 місяців, що суперечить положенням ч. 6 ст. 232 ГК України. Зважаючи на зазначене, судом здійснено перерахунок заявленої вимоги з урахуванням обмеження шестимісячного строку. Перевіривши поданий розрахунок, відповідно до положень договору, ч. 6 ст. 232 ГК України та ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», судом встановлено, що позивачем допущені помилки у нарахуванні заявлених вимог, які не зменшують суму, що підлягає до стягнення, оскільки за розрахунками суду загальна сума таких проведених нарахувань є більшою, ніж просить стягнути позивач. Враховуючи, що суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подавав такої заяви, відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача 816508,57грн пені за період з 30.04.2025 по 28.03.2026 слід задоволити.
Стосовно клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду слід зазначити таке.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини на державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява N 6962/02).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" (Заява N 38773/05) від 26.07.2012 суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року по справі N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року по справі N 11-рп/2012).
Господарським процесуальним законодавством передбачено механізм розстрочення виконання рішення за наявності певних умов.
Так, за приписами ч., ч. 1, 2 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Вказані норми визначають процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
Законодавець у будь-якому випадку пов`язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
Розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.
Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.
Разом з тим, положення Господарського процесуального кодексу України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.
Так, розстрочення судом виконання судового рішення має бути пов`язано з об`єктивними та виключними обставинами, які ускладнюють його вчасне виконання, при цьому розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів як стягувача, так і боржника, між цим, оскільки право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист, вирішуючи питання про розстрочення виконання рішення, суд не повинен надавати перевагу жодній із сторін.
Згідно із ст. 129 Конституції України, однією з засад судочинства є змагальність.
Особа, яка подала заяву про розстрочення або відстрочення виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 74-79 Господарського процесуального кодексу України.
Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.
Суд зауважує, що враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковим та таким, що підлягає виконанню, судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:
1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;
2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми;
3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони";
4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.
Із підстав, умов та меж надання розстрочення виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання розстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
В обґрунтування заяви про розстрочення виконання рішення суду боржник покликається на незадовільний фінансовий стан ТОВ «Перша приватна броварня», наявністю значних сум заборгованості та відсутністю обігових коштів на підприємстві. Відтак, відповідач просив розстрочити виконання рішення суду на 6 місяців рівними частинами.
Розглянувши заяву боржника та враховуючи заперечення позивача, суд зазначає, що наведені боржником обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду в цій справі. Водночас суд відзначає, що матеріали справи не містять належних доказів, які відображають стан поточної підприємницької діяльності заявника, а також підтверджують обставини, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення.
При цьому суд зауважує, що при вирішенні питання щодо доцільності надання розстрочення виконання судового рішення судом враховуються матеріальні інтереси обох сторін, а також виникнення спору з вини боржника, а тому розстрочення виконання рішення суду у даній справі може призвести до порушення майнових інтересів стягувача, як учасника господарських відносин.
Враховуючи, що заявником не надано доказів на підтвердження існування таких виключних обставин, що істотно ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим; вплив воєнного стану та наявність його негативних наслідків не тільки для діяльності боржника, але й стягувача, з урахуванням принципів співмірності і пропорційності, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви ТОВ “Торгово-виробнича компанія “Перша приватна броварня “Для людей – як для себе!” про розстрочення виконання рішення в цій справі.
Щодо заявленого клопотання відповідача про зменшення суми нарахованої позивачем неустойки (пені) на 80 % від заявленої, суд зазначає наступне.
Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі ст. 233 Господарського кодексу України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру неустойки відповідач зазначив, що заявлена до стягнення сума є надто великою порівняно із збитками, які зазнав позивач. Купівельна спроможність людей суттєво знизилась у зв`язку з економічною кризою в країні, війною з росією, відсутністю постійних замовлень з придбання продукції та у зв`язку з тим, що споживання продукції скорочувалося через об`єктивне зменшення кількості споживачів пива, яке є основною продукцією відповідача. Товариство максимально об`єктивно та економічно обґрунтовано використовує свої обігові кошти для погашення своїх заборгованостей щоденно, що підтверджується, зокрема, виписками з рахунку. Виробництво на підприємстві також значно скоротилося у зв`язку із значними простоями виробничих ліній через різноманітні причини, в тому числі необхідність здійснення ремонту (капітального та поточного) виробничого обладнання, заміну однієї з виробничих ліній. 
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Водночас, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд зазначає, що юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, укладаючи спірний контракт із строком поставки відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з поставки товару та відповідно об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний договором строк.
Розмір пені, про стягнення яких просить позивач, не є надмірно високою в порівнянні із загально вартістю товару за контрактом.
Стосовно посилання відповідача на те, що заявлений до стягнення розмір пені становить для нього надмірний тягар, суд зауважує, що будь-яких доказів на час розгляду справи, які б підтверджували матеріальне становище відповідача, останнім до справи не надано, тоді як самі лише суб`єктивні переконання заявника не можуть слугувати підставою для зменшення пені у порядку та ст. 551 ЦК України.
Також слід зазначити, що за розрахунком суду загальна сума пені є значно більшою, ніж просить стягнути позивач. Відтак, відповідач мав би сплатити більшу суму неустойки внаслідок простроченої заборгованості, проте фактично уникнув такої ситуації, зважаючи на помилки в розрахунках позивача. З огляду на зазначене, Господарський суд Львівської області не вбачає підстав для зменшення неустойки.
Судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір виник з його вини.
Керуючись статтями 4, 7, 8, 73, 76-79, 129, 231, 233, 236, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити частково.
2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгово-виробнича компанія “Перша приватна броварня “Для людей – як для себе!” (79032, Львівська область, місто Львів, вулиця Джорджа Вашингтона, 10, ідентифікаційний код 31978272) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Інпласт Україна” (49000, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Богдана Хмельницького, 259, ідентифікаційний код 34657144) 180952,35грн 3% річних, 816508,57грн пені та 14961,91грн судового збору.
3.У частині стягнення 3208573,86 грн основного боргу – провадження закрити.
4.Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.
5.У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгово-виробнича компанія “Перша приватна броварня “Для людей – як для себе!” про розстрочення виконання рішення - відмовити.
6.У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Торгово-виробнича компанія “Перша приватна броварня “Для людей – як для себе!” про зменшення неустойки - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.
Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 09.07.2026. 

Суддя Уляна ДІЛАЙ