ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 761/11448/23 
провадження № 61-968св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державна спеціалізована бюджетна установа «Аграрний фонд», 
треті особи: Фонд державного майна України, Міністерство аграрної політики та продовольства України, правонаступником якого є Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Плакущий Сергій Володимирович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року у складі судді Мальцева Д. О. та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року у складі колегії суддів Соколової В. В., Желепи О. В., Поліщук Н. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд», треті особи: Міністерство аграрної політики та продовольства України, Фонд державного майна України, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної спеціалізованої бюджетної установи «Аграрний фонд» (далі - ДСБУ «Аграрний фонд»), треті особи: Міністерство аграрної політики та продовольства України, Фонд державного майна України, в якому просила: 
- визнати незаконним та скасувати наказ ДСБУ «Аграрний фонд» від 03 жовтня 2022 року № 28-к про припинення трудового договору та звільнення з 05 жовтня 2022 року позивача з посади головного фахівця відділу обліку, контролю за зберіганням, страхуванням та переміщенням об`єктів державного цінового регулювання на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); 
- поновити позивача на посаді головного фахівця відділу обліку, контролю за зберіганням, страхуванням та переміщенням об`єктів державного цінового регулювання ДСБУ «Аграрний фонд»; 
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також здійснити розподіл судових витрат. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу ДСБУ «Аграрний фонд» від 05 червня 2015 року № 65-к її було прийнято на роботу до відповідача на посаду головного спеціаліста відділу обліку, контролю за зберіганням, страхуванням та переміщенням об`єктів державного цінового регулювання. 

Наказом ДСБУ «Аграрний фонд» від 14 липня 2022 року № 18-к позивача переведено з посади головного спеціаліста зазначеного відділу на посаду головного фахівця цього ж відділу з оплатою праці відповідно до штатного розпису на підставі її заяви від 14 липня 2022 року № 55. 

25 липня 2022 року наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 491 прийнято рішення про ліквідацію ДСБУ «Аграрний фонд». Вказаний наказ на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України не подавався. 

05 серпня 2022 року затверджено план заходів із ліквідації відповідача, яким передбачено, зокрема, вивільнення працівників. 

03 жовтня 2022 року відповідач видав наказ № 28-к «Про припинення трудового договору», відповідно до якого 05 жовтня 2022 року позивача звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією установи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 

Разом із тим позивач зазначає, що відповідач не запропонував їй іншу роботу одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, чим порушив вимоги трудового законодавства. 

Крім того, після звільнення позивача ДСБУ «Аграрний фонд» продовжувала здійснювати діяльність та приймати на роботу інших працівників. Зокрема, у лютому 2023 року Міністерство аграрної політики та продовольства України затвердило штатний розпис відповідача на 2023 рік у кількості 29 штатних одиниць. Також Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено видатки на забезпечення діяльності відповідача, зокрема на оплату праці у розмірі 48 470 000,00 грн. 

Станом на день звернення до суду ліквідація ДСБУ «Аграрний фонд» фактично не завершена. При цьому до березня 2023 року позивач не мала об`єктивної можливості дізнатися про фіктивний характер ліквідації відповідача, оскільки у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України була змушена змінити місце проживання та перебувати у сільській місцевості на заході України. Зазначені обставини об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 15 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 липня 2022 року № 491 прийнято рішення про ліквідацію ДСБУ «Аграрний фонд» та затверджено склад ліквідаційної комісії. 

На виконання зазначеного наказу наказом ДСБУ «Аграрний фонд» від 05 серпня 2022 року № 22-лк затверджено план заходів із ліквідації установи. 

Матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 липня 2022 року № 491, у зв`язку з чим суд виходив із його чинності та не взяв до уваги доводи позивача щодо відсутності державної реєстрації цього наказу Міністерством юстиції України. 

Суд установив, що 05 серпня 2022 року позивача належним чином попереджено про заплановане вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке мало відбутися не раніше ніж через два місяці у зв`язку з ліквідацією установи. 

Крім того, 05 серпня 2022 року уповноваженим представником відповідача подано до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості повідомлення про заплановане масове вивільнення працівників ДСБУ «Аграрний фонд» у кількості 12 осіб. 

Разом з тим під час розгляду справи суд не встановив обставин та не отримав доказів, які б свідчили про наявність правонаступництва у процедурі ліквідації ДСБУ «Аграрний фонд», у зв`язку з чим дійшов висновку, що звільнення працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства. 

Також суд дійшов висновку, що позивач не належала до категорії працівників, щодо яких роботодавець зобов`язаний вживати заходів щодо обов`язкового працевлаштування, не обиралася до профспілкових органів та не мала переважного права на залишення на роботі. 

Доводи позивача про те, що відповідач після її звільнення приймав на роботу інших працівників, суд визнав необґрунтованими, оскільки встановлено, що на посаду головного фахівця відділу бухгалтерського та фінансового обліку було прийнято особу, яка входила до складу ліквідаційної комісії, тоді як позивач не могла бути призначена на цю посаду з огляду на невідповідність її професійної спеціалізації. 

З огляду на те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення. 

Крім того, вирішуючи питання щодо дотримання строків звернення до суду, суд першої інстанції врахував, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 КЗпП України, підлягали продовженню. 

Оскаржуваний наказ було видано під час дії зазначеного карантину, який тривав безперервно та завершився 01 липня 2023 року, що підлягає врахуванню під час обчислення строку звернення до суду. 

З урахуванням наведеного, а також того, що позов подано 04 квітня 2023 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову з мотивів пропуску строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 КЗпП України. 

Київський апеляційний суд постановою від 22 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У січні 2026 року ОСОБА_1 через представника Плакущого С. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13, від 09 червня 2022 року у справі № 520/2098/19 та у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 161/9976/16, від 12 березня 2019 року у справі № 913/204/18, від 27 березня 2019 року у справі № 826/15456/17, від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19, від 02 червня 2020 року у справі № 910/17792/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17, від 07 грудня 2020 року у справі № 686/31597/19, від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18, від 22 березня 2021 року у справі № 757/43966/16, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21, від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20, від 21 грудня 2021 року у справі № 357/1256/21, від 31 травня 2023 року у справі № 369/11029/17, від 10 квітня 2024 року у справі № 202/4557/22, від 10 вересня 2025 року у справі № 592/507/24 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки обставинам, які, на її думку, свідчать про відсутність фактичної ліквідації ДСБУ «Аграрний фонд», а також про порушення роботодавцем процедури звільнення, зокрема невиконання обов`язку щодо пропонування їй наявних вакантних посад під час попередження про звільнення. 

Посилається на те, що роботодавець вважається таким, що виконав зазначений обов`язок, лише у разі пропонування працівникові всіх наявних вакантних посад (іншої роботи), які існували на підприємстві або з`явилися протягом усього періоду з моменту попередження про звільнення до дня фактичного припинення трудових відносин. 

Крім того, заявник зазначає, що після її звільнення ДСБУ «Аграрний фонд» продовжувала здійснювати господарську діяльність та приймати на роботу інших працівників. Зокрема, у лютому 2023 року Міністерство аграрної політики та продовольства України затвердило штатний розпис відповідача на 2023 рік, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено видатки на забезпечення його діяльності, зокрема на оплату праці у розмірі 48 470 000,00 грн. 

Окремо ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року у справі № 761/11448/23 після виходу суду до нарадчої кімнати не було проголошено, а учасників справи належним чином не повідомлено про дату і час судового засідання для проголошення рішення, що, на її думку, є самостійною підставою для його скасування. 

Аргументи інших учасників справи 

У лютому 2026 року ДСБУ «Аграрний фонд» та Фонд державного майна України подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, у яких просили залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 26 січня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва. 

Верховний Суд ухвалою від 10 лютого 2026 року клопотання Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України про заміну третьої особи у справі правонаступником задовольнив. Залучив правонаступника Міністерства аграрної політики та продовольства України - Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України до участі у цій справі. 

15 липня 2026 року матеріали справи № 761/11448/23 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ДСБУ «Аграрний фонд». 

Відповідно до наказу ДСБУ «Аграрний фонд» від 05 червня 2015 року № 65-к ОСОБА_1 прийнято на роботу до відділу обліку, контролю за зберіганням, страхуванням та переміщенням об`єктів державного цінового регулювання на посаду головного спеціаліста (том 2, а. с. 162). 

Наказом ДСБУ «Аграрний фонд» від 14 липня 2022 року № 18-к ОСОБА_1 переведено з посади головного спеціаліста зазначеного відділу на посаду головного фахівця цього ж відділу з оплатою праці відповідно до штатного розпису на підставі її заяви від 14 липня 2022 року № 55 (том 2, а. с. 163). 

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 липня 2022 року № 491 «Про ліквідацію Аграрного фонду» прийнято рішення про ліквідацію ДСБУ «Аграрний фонд», утворено ліквідаційну комісію та затверджено її склад (том 1, а. с. 206). 

До складу ліквідаційної комісії увійшло 10 осіб, з яких 5 представників Міністерства аграрної політики та продовольства України та 5 представників ДСБУ «Аграрний фонд», зокрема голова комісії - генеральний директор, члени комісії - заступник генерального директора, заступник головного бухгалтера, начальник відділу адміністративно-правового забезпечення, головний спеціаліст відділу обліку, контролю за зберіганням, страхуванням та переміщенням об`єктів державного цінового регулювання (том 1, а. с. 207, 208). 

У газеті «Голос України» від 02 серпня 2022 року № 157 (7907) опубліковано оголошення про можливість заявлення вимог кредиторами у зв`язку з ліквідацією ДСБУ «Аграрний фонд» протягом двох місяців з дня публікації оголошення (том 1, а. с. 167). 

Наказом ДСБУ «Аграрний фонд» від 05 серпня 2022 року № 22-лк затверджено план заходів із ліквідації Аграрного фонду. 

05 серпня 2022 року позивача попереджено про заплановане вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке має відбутися не раніше ніж через два місяці у зв`язку з ліквідацією установи, про що свідчить її особистий підпис у повідомленні (том 2, а. с. 164). 

Цього ж дня, 05 серпня 2022 року, уповноваженим представником відповідача подано до Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості повідомлення про заплановане масове вивільнення працівників ДСБУ «Аграрний фонд» у кількості 12 осіб (том 1, а. с. 195, 196). 

Наказом ДСБУ «Аграрний фонд» від 03 жовтня 2022 року № 28-к «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено з 05 жовтня 2022 року з посади головного фахівця відділу обліку, контролю за зберіганням, страхуванням та переміщенням об`єктів державного цінового регулювання ДСБУ «Аграрний фонд» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (том 1, а. с. 204; том 2, а. с. 165). 

Разом із тим установлено, що наказом від 03 жовтня 2022 року № 25-к звільнено також заступника генерального директора - заступника головного бухгалтера (том 1, а. с. 197). 

Наказом від 06 жовтня 2022 року № 32-к головного фахівця відділу бухгалтерського та фінансового обліку ОСОБА_3 переведено на посаду заступника головного бухгалтера зазначеного відділу з жовтня 2022 року (том 1, а. с. 203). 

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11 листопада 2022 року № 850 ОСОБА_3, яка обіймала посаду заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського та фінансового обліку, включено до складу ліквідаційної комісії (том 1, а. с. 205). 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. 

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). 

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 

Власник або уповноважений ним орган вправі на свій розсуд вносити зміни до штатного розпису, в тому числі має право зменшити чисельність посад, здійснити звільнення працівників, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чисельність інших посад. 

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Системний аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. 

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. 

Згідно зі статтею 110 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників, суб`єкта управління державної або комунальної власності або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами. Орган (особа), який прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи відповідно до частини першої цієї статті, призначає ліквідаційну комісію (ліквідатора) такої юридичної особи. 

У частині першій статті 111 ЦК України передбачено, що з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов`язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки. Ліквідаційна комісія (ліквідатор) заявляє вимоги та позови про стягнення заборгованості з боржників юридичної особи. 

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. 

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 22 липня 2021 року у справі № 456/57/20 (провадження № 61-6268св21), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21), від 06 квітня 2023 року у справі № 686/2549/22 (провадження № 61-12734св22) та інших. 

Відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації). 

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників під час скорочення чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. 

Аграрний фонд є державною спеціалізованою бюджетною установою, уповноваженою Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної цінової політики в агропромисловому секторі економіки. 

Положення про Аграрний фонд затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06 липня 2005 року № 543 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 листопада 2019 року № 916), відповідно до якого Фонд належить до сфери управління Міністерства економіки України та є підзвітним і підконтрольним йому. 

Законом України від 05 листопада 2020 року № 985-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування Державного аграрного реєстру та удосконалення державної підтримки виробників сільськогосподарської продукції» виключено розділ II «Державне регулювання цін окремих видів сільськогосподарської продукції та Аграрний фонд» із Закону України № 1877-IV «Про засади державної аграрної політики та державної політики сільського розвитку». 

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2021 року № 1722-р цілісний майновий комплекс ДСБУ «Аграрний фонд» передано зі сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України. 

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01 липня 2022 року № 407 затверджено Положення про Аграрний фонд, яким передбачено, що припинення Фонду здійснюється шляхом його реорганізації або ліквідації за рішенням уповноваженого органу управління чи суду. Ліквідація Фонду здійснюється ліквідаційною комісією, з моменту призначення якої до неї переходять повноваження з управління установою. 

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 липня 2022 року № 491 прийнято рішення про ліквідацію ДСБУ «Аграрний фонд», утворено ліквідаційну комісію у складі 10 осіб та покладено на неї обов`язок здійснити заходи з ліквідації установи, зокрема встановлено строк для заявлення вимог кредиторами - два місяці з дня оприлюднення повідомлення. 

На виконання зазначеного наказу наказом ДСБУ «Аграрний фонд» від 05 серпня 2022 року № 22-лк затверджено план заходів із ліквідації, яким, серед іншого, передбачено попередження працівників про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією установи. 

05 серпня 2022 року всі працівники Аграрного фонду, у тому числі ОСОБА_1 , були письмово попереджені про заплановане вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не пізніше ніж за два місяці, а також про це повідомлено відповідний центр зайнятості. 

Суди також установили, що 05 жовтня 2022 року працівників, які не увійшли до складу ліквідаційної комісії, звільнено у зв`язку з ліквідацією установи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 

ОСОБА_1 до складу ліквідаційної комісії не входила, не належала до категорії працівників, які підлягають обов`язковому працевлаштуванню, у зв`язку з чим наказом ДСБУ «Аграрний фонд» від 03 жовтня 2022 року № 28-к її звільнено з 05 жовтня 2022 року із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 

Оцінюючи наведені обставини, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що процедура ліквідації ДСБУ «Аграрний фонд» не передбачала правонаступництва, а отже, звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією установи здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства. 

Отже, звільнення ОСОБА_1 відбулося на законних підставах і з додержанням установленої процедури, у зв`язку з чим підстави для поновлення її на роботі відсутні. 

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, а тому також не підлягає задоволенню. 

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо правової кваліфікації спірних правовідносин та застосування пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 лютого 2025 року у справі № 761/11454/23 (провадження № 61-8877св24) за позовом іншого працівника до ДСБУ «Аграрний фонд», третя особа - Міністерство аграрної політики та продовольства України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 

Суди попередніх інстанцій дослідили всі наявні у справі докази в їх сукупності, надали їм належну правову оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 

Доводи касаційної скарги про відсутність фактичної ліквідації ДСБУ «Аграрний фонд» є необґрунтованими, оскільки суди встановили прийняття уповноваженим органом управління рішення про ліквідацію установи, утворення ліквідаційної комісії та здійснення передбачених законом заходів ліквідаційної процедури. Сам собою факт незавершеності ліквідаційної процедури на момент звільнення працівника не свідчить про її відсутність та не виключає можливості звільнення працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 

Посилання заявника на те, що роботодавець не запропонував інші вакантні посади, колегія суддів відхиляє, оскільки суди встановили відсутність відповідних вакантних посад, які могли бути запропоновані позивачу з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду роботи. При цьому обов`язок роботодавця щодо працевлаштування працівника не є абсолютним та обмежується наявністю відповідних вакансій. 

Доводи касаційної скарги щодо прийняття відповідачем на роботу інших працівників після звільнення позивача не спростовують правомірності її звільнення, оскільки такі обставини самі собою не свідчать про порушення вимог трудового законодавства, зокрема з огляду на те, що окремі посади пов`язані із забезпеченням ліквідаційної процедури. 

Посилання заявника на продовження діяльності відповідача та затвердження штатного розпису і фінансування на 2023 рік також не впливають на правильність висновків судів, оскільки наявність фінансування та окремих організаційних заходів не спростовує факту перебування установи у стані ліквідації. 

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо непроголошення рішення та неповідомлення учасників справи про дату і час його проголошення не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки під час судового засідання суд першої інстанції проголосив вступну та резолютивну частини рішення, при цьому представник позивача був присутнім у судовому засіданні, а отже, був обізнаний про результат розгляду справи. 

Крім того, суд роз`яснив сторонам, що повний текст рішення буде складено протягом десяти днів, що відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства. 

За таких обставин відсутні підстави вважати, що позивач була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права або що зазначені обставини вплинули на правильність вирішення справи по суті. 

Сам собою факт непроголошення повного тексту рішення у судовому засіданні або ненаправлення окремого повідомлення про дату його складення не є безумовною підставою для скасування судового рішення, якщо вступну та резолютивну частини рішення було проголошено у присутності сторін, а порядок і строки складення повного тексту рішення дотримано. 

Отже, зазначені доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послалася заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Плакущий Сергій Володимирович, залишити без задоволення. 

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко