ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2026 м.Дніпро Справа № 904/2502/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Демчини Т.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.,
з участю секретаря судового засідання: Старини А.С., 
представника позивача: Пронякіна Є.В., 
представників відповідача (апелянта): Самойленка В.І., Марченко А.С., Юсенко Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИТЕЛ» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 (головуючий в першій інстанції Іванова Т.В.) про закриття провадження у справі
за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «АГЕНЦІЯ ОБОРОННИХ ЗАКУПІВЕЛЬ» 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИТЕЛ»
про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення (ухвали) суду першої інстанції 
У травні 2026 року Державне підприємство Міністерства оборони України «АГЕНЦІЯ ОБОРОННИХ ЗАКУПІВЕЛЬ» (надалі – ДП МОУ «АОЗ») звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИТЕЛ» (надалі – ТОВ «Діджител») про стягнення суми невикористаної попередньої оплати на виконання державного контракту (договору) про закупівлю № 229/12-25-ХП від 26.12.2025 у розмірі 27336306,06 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами укладено державний контракт, за умовами якого відповідач зобов`язався поставити товар, а позивач перерахував попередню оплату в сумі 27336306,06 грн. Оскільки відповідач не здійснив поставку товару в установлений строк, позивач направив вимогу про повернення коштів, яку відповідач не виконав, що і стало підставою для звернення до господарського суду. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 закрито провадження у справі № 904/2502/26 за позовом ДП МОУ «АОЗ» до ТОВ «Діджител» про стягнення невикористаної попередньої оплати у розмірі 27336306,06 грн. Цією ж ухвалою проведено розподіл судових витрат та стягнуто з ТОВ «Діджител» на користь ДП МОУ «АОЗ» 164017,84 грн витрат по сплаті судового збору, та повернуто ДП МОУ «АОЗ» з державного бюджету України 50 % судового збору у розмірі 164017,83 грн, сплаченого на підставі платіжної інструкції № 11142 від 12.05.2026 на загальну суму 328035,67 грн.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що предмет спору, а саме: стягнення попередньої оплати у розмірі 27336306,06 грн, припинив своє існування після відкриття провадження, оскільки відповідач у повному обсязі поставив товар на цю суму, що підтверджується Актами приймання-передачі № 229/1 від 18.05.2026 та № 229/2 від 05.06.2026. Відтак, на переконання суду першої інстанції, між сторонами не залишилося неврегульованих питань за основним зобов`язанням, що відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України є підставою для закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору. Крім того, оскільки спір виник з вини відповідача, який прострочив виконання, суд на підставі ч.3 ст.130 та ч.9 ст.129 ГПК України поклав на нього 50 % судового збору - 164017,84 грн, а іншу частину - 164017,83 грн (50 %) повернув позивачу з державного бюджету.
2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеною ухвалою, відповідач у справі - ТОВ «Діджител» звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій заявлено вимоги: скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 в частині стягнення з ТОВ «Діджител» на користь ДП МОУ «АОЗ» 164017,84 грн судових витрат по сплаті судового збору та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким вказану суму повернути ДП МОУ «АОЗ» з державного бюджету України. 
Апелянт вважає, ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «Діджител» 164017,84 грн судового збору незаконною, оскільки суд першої інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.03.2026 у справі № 910/10202/24, згідно з яким у разі закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, спір по суті не вирішується, тому судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», а не стягненню з відповідача. На переконання апелянта, застосування судом ч.9 ст.129 ГПК України, яка регулює розподіл судових витрат на сторону, з вини якої виник спір, є помилковим, оскільки ця норма застосовується лише при вирішенні спору по суті, тоді як у даному випадку провадження закрито до розгляду справи по суті. Апелянт звертає увагу на те, що спеціальним законом, який регулює повернення саме судового збору, є Закон України «Про судовий збір», і п.5 ч.1 ст.7 цього Закону прямо передбачає повернення судового збору при закритті провадження у справі, крім випадку відмови позивача від позову, чого у цій справі не було. Вказує, що положення ч.3 ст.130 ГПК України регулюють розподіл судових витрат як загальної категорії, а тому не можуть скасовувати спеціальних правил повернення судового збору, встановлених Законом України «Про судовий збір». 
В судовому засіданні представники апелянта підтримали вимоги апеляційної скарги, наполягали на тому, що спір по суті не розглядався, тому судовий збір підлягає поверненню з державного бюджету повністю на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у зв`язку із закриттям провадження у даній справі. Представники апелянта просили скасувати оскаржувану ухвалу в частині стягнення з відповідача судового збору та ухвалити нове рішення, яким повернути позивачу ці кошти з державного бюджету.
3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 
Позивач подав додаткові пояснення на апеляційну скаргу. На переконання позивача, суд першої інстанції правильно застосував ч.3 ст.130 ГПК України, адже ця норма підлягає застосуванню не лише у разі формальної відмови від позову, а й у випадку закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо таке закриття зумовлене задоволенням вимог відповідачем після пред`явлення позову. Позивач також послався на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25, яка розмежовує поняття «відмова від позову» та «непідтримання вимог», та на постанову Центрального апеляційного господарського суду у справі № 904/2334/26 з аналогічними сторонами. Водночас, позивач вважає помилковим посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі № 910/10202/24, оскільки вона стосується інших правовідносин - повернення 50 % судового збору при відмові від позову, а не розподілу судових витрат при закритті провадження через задоволення вимог після звернення до суду з позовом.
В судовому засіданні представник позивача підтримав заперечення проти апеляційної скарги, викладені у додаткових поясненнях. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін. 
4. Процедура апеляційного провадження
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2026, для розгляду даної апеляційної скарги визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Демчини Т.Ю. (доповідач), суддів Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Діджител» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 у справі № 904/2502/26 за позовом ДП МОУ «АОЗ» до ТОВ «Діджител» про стягнення коштів. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 18.08.2026 о 17:00 год., а також витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області матеріали вказаної справи. 
08.07.2026 матеріали справи № 904/2502/26 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
27.07.2026 та 14.08.2026 від представників ДП МОУ «АОЗ» надійшли заяви про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Які ухвалами суду від 17.08.2026 задоволені. 
14.08.2026 від ДП МОУ «АОЗ» надійшли додаткові пояснення у справі. 
У судовому засіданні 18.08.2026 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини
Між ДП МОУ «АОЗ» (замовник) та ТОВ «Діджител» (постачальник) укладений державний контракт (договір) про закупівлю товару № 229/12-25-ХП від 26.12.2025, за умовами якого (п.1.1) постачальник зобов`язався поставити добовий польовий набір продуктів (ДПНП), а замовник після прийняття товару – оплатити його в порядку та на у мовах, визначених цим договором. 
26.12.2025 сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до договору, в якій відповідно до п.1.1, абзаци четвертий та п`ятий п.3.1 договору викладено в новій редакції: «Попередня оплата може здійснюватися в порядок та спосіб, передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2023 № 1142 (зі змінами). Попередня оплата за цим договором може здійснюватися замовником на строк до 25.03.2026, що передбачений для документального закриття попередньої оплати, та за умови погодження Міністерством оборони України здійснення замовником попередньої оплати у встановленому порядку. Для здійснення попередньої оплати за цим договором постачальник надає замовнику мотивоване звернення постачальника, що обґрунтовує необхідність отримання попередньої оплати, підтвердження відкриття постачальником небюджетного рахунку в органах Державної казначейської служби України та рахунок-фактуру». 
Листом № 2512-02 від 26.12.2025 постачальник повідомив замовника про необхідність отримання попередньої оплати за укладеним договором № 229/12-25-ХП від 26.12.2025 у сумі 27336306,06 грн. Наказом ДП «Державний оператор тилу» № 491-ОД від 26.12.2025 прийнято рішення про здійснення попередньої оплати за державним контрактом (договором) № 229/12-25-ХП від 26.12.2025 у розмірі 27336306,06 грн з ПДВ на строк до 25.03.2026 на закупівлю товару, що погоджено Міністерством оборони України відповідно до резолюції № 8834 від 28.12.2025, з урахуванням гарантій виконання договору, наданих постачальником. 
На виконання вимог п.3.1 договору, замовник здійснив попередню оплату постачальнику в сумі 27336306,06 грн на розрахунковий рахунок постачальника, відкритий в органах Державної казначейської служби України, що підтверджується платіжною інструкцією № 12002 від 29.12.2025.
Згідно з п.5 Специфікації (Додаток 1 до договору), строк поставки товару - до 31.03.2026 (включно). 
У передбачений договором строк постачальником не здійснено поставку товару, у зв`язку з чим у травні 2026 року ДП МОУ «Агенція оборонних закупівель» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Діджител» про стягнення суми невикористаної попередньої оплати за державним контрактом (договором) про закупівлю № 229/12-25-ХП від 26.12.2025 у розмірі 27336306,06 грн. 
ДП МОУ «АОЗ» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Діджител» про стягнення суми невикористаної попередньої оплати у розмірі 27336306,06 грн.
Платіжною інструкцією від 12.05.2026 № 11142 за подання до господарського суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 328035,67 грн.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.05.2026 відкрито провадження у справі № 904/2502/26 за позовом ДП МОУ «АОЗ» ТОВ «Діджител» про стягнення суми невикористаної попередньої оплати у розмірі 27336306,06 грн та призначено підготовче засідання у справі на 17.06.2026.
01.06.2026 ТОВ «Діджител» подало до Господарського суду Дніпропетровської області заяву про визнання позову, яку ухвалою суду від 17.06.2026 залишено без розгляду. 
09.06.2026 від ТОВ «Діджител» надійшло клопотання про закриття провадження у справі, у якому зазначено, що після подання позову відповідачем у повному обсязі поставлено товар за державним контрактом на суму 27336306,06 грн, який був прийнятий позивачем без зауважень, що підтверджується актами приймання-передачі та видатковими накладними, а вартість поставленого товару враховано в рахунок попередньої оплати. Відповідач наголосив, що позивач, прийнявши товар, реалізував перший з двох способів захисту порушеного права, передбачених ч.2 ст.693 ЦК України (право вимагати або передання товару, або повернення попередньої оплати), чим спростував власну вимогу про повернення коштів та підтвердив чинність договору. Таким чином, відповідач вважає, що предмет спору (стягнення попередньої оплати) припинив своє існування в процесі розгляду справи, а між сторонами не залишилося неврегульованих питань, що є підставою для закриття провадження у справі згідно з п.2 ч.1 ст.231 ГПК України. 
У підтвердження факту поставки товару відповідач надав: Акти приймання передачі товару № 229/1 від 18.05.2026 на суму 15619912,68 грн та № 229/2 від 05.06.2026 на суму 11716393,38 грн, а також видаткові накладні. 
12.06.2026 від ДП МОУ «АОЗ» надійшло клопотання про закриття провадження у справі, у якому позивач зазначає, що після подання позову відповідач добровільно здійснив поставку товару на загальну суму 27336306,06 грн, у зв`язку з чим позивач вважає, що предмет спору – стягнення попередньої оплати, припинив своє існування в процесі розгляду справи, а між сторонами не залишилося неврегульованих питань, що згідно з п.2 ч.1 ст.231 ГПК України є підставою для закриття провадження у справі. Крім того, позивач просив повернути сплачений судовий збір у розмірі 328035,67 грн з державного бюджету згідно з п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.03.2026 у справі № 910/10202/24, згідно з якою у разі закриття провадження за відсутністю предмета спору судовий збір підлягає поверненню позивачу, а не стягненню з відповідача.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 закрито провадження у справі № 904/2502/26 за позовом ДП МОУ «АОЗ» до ТОВ «Діджител» про стягнення невикористаної попередньої оплати у розмірі 27336306,06 грн. Цією ж ухвалою розподілено судові витрати, зокрема стягнуто з ТОВ «Діджител» на користь ДП МОУ «АОЗ» 164017,84 грн - судових витрат по сплаті судового збору, а також повернуто ДП МОУ «АОЗ» з державного бюджету України 50% судового збору у розмірі 164017,83 грн, сплаченого на підставі платіжної інструкції №11142 від 12.05.2026 про сплату судового збору на загальну суму 328035,67 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Частиною 3 ст.231 ГПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету (ч.4 ст.231 ГПК України).
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.123 ГПК України). 
Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Пунктом 5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. 
Згідно з ч.3 ст.130 ГПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. 
Відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України, у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Предметом апеляційного оскарження є висновки суду першої інстанції щодо розподілу судового збору одночасно із закриттям провадження у справі, а саме – покладення на відповідача 50 % судового збору, сплаченого позивачем, та повернення інших 50 % з державного бюджету.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 05.03.2026 у справі № 910/10202/24, згідно з яким у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, спір по суті не вирішується, а тому судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», а не стягненню з відповідача. На переконання апелянта, застосування судом ч.9 ст.129 ГПК України, яка регулює розподіл судових витрат на сторону, з вини якої виник спір, є помилковим, оскільки ця норма застосовується лише при вирішенні спору по суті, тоді як у даному випадку провадження закрито до розгляду справи по суті. Апелянт звертає увагу на те, що спеціальним законом, який регулює повернення саме судового збору, є Закон України «Про судовий збір», і п.5 ч.1 ст.7 цього Закону прямо передбачає повернення судового збору при закритті провадження у справі, крім випадку відмови позивача від позову, чого у цій справі не було. Вказує, що положення ч.3 ст.130 ГПК України регулюють розподіл судових витрат як загальної категорії, а тому не можуть скасовувати спеціальних правил повернення судового збору, встановлених Законом. 
Позивач вважає, що суд першої інстанції правильно застосував ч.3 ст.130 ГПК України, яка підлягає застосуванню не лише у разі формальної відмови від позову, а й у випадку закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо таке закриття зумовлене задоволенням вимог відповідачем після пред`явлення позову. Позивач також послався на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25, яка розмежовує поняття «відмова від позову» та «непідтримання вимог», та на постанову Центрального апеляційного господарського суду у справі № 904/2334/26 з аналогічними сторонами. Водночас, позивач вважає помилковим посилання відповідача на постанову Верховного Суду у справі № 910/10202/24, оскільки вона стосується інших правовідносин - повернення 50 % судового збору при відмові від позову, а не розподілу судових витрат при закритті провадження через задоволення вимог після подання позову.
Заслухавши пояснення представників апелянта та позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Колегія суддів враховує, що предметом апеляційного оскарження є виключно висновки суду першої інстанції в частині розподілу судового збору. Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, дійшов висновку про наявність підстав для покладення на відповідача 50 % судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, у розмірі 164017,84 грн. Решту 50 % цього судового збору - 164017,83 грн, суд вирішив повернути позивачу з Державного бюджету України.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.4 ст.231 ГПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. 
Згідно з ч.ч.1-2 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір».
Частиною 3 ст.130 ГПК України передбачено, що якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Суд першої інстанції, застосувавши вказану норму, виходив з того, що позивач не підтримав своїх вимог унаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову. Проте, колегія суддів вважає такий висновок помилковим.
Закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору є формою закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення по суті спору. 
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. 
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент його виникнення та припинив існування в процесі розгляду справи. Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відсутність предмета спору у справі означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.
Заявлена у позові ДП МОУ «АОЗ» до ТОВ «Діджител» вимога - про стягнення невикористаної попередньої оплати у розмірі 27336306,06 грн, тобто про стягнення коштів. Така вимога відповідачем задоволена не була, натомість неврегульованих питань між сторонами не залишилось через виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним договором № 229/12-25-ХП від 26.12.2025 та здійснення поставки товару у повному обсязі, з прийняттям позивачем такого виконання зобов`язання, що припинило існування між сторонами спірного матеріального правовідношення. 
Таким чином, обставини, передбачені ч.3 ст.130 ГПК України як підстава для присудження здійснених позивачем витрат з відповідача, у даному випадку не наступили, що виключає можливість застосування вказаної норми. 
У разі закриття провадження у справі через відсутність предмета спору, спір по суті не вирішується, а результат вирішення спору відсутній. Відтак, застосування норм, що регулюють розподіл судових витрат за наслідками вирішення спору по суті за ст.129 ГПК України, є неможливим.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом). Ця норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ст.130 ГПК України, оскільки вона безпосередньо регулює питання повернення саме судового збору як одного з видів судових витрат, а не розподілу судових витрат в цілому. Вона встановлює чітке правило, що у разі закриття провадження у справі судовий збір підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, за винятком лише одного випадку – коли провадження закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. У цьому випадку, згідно з ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», поверненню підлягає лише 50 % сплаченого судового збору.
У даній справі провадження закрито не у зв`язку з відмовою позивача від позову за п.4 ч.1 ст.231 ГПК України, а у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України. Відтак, обмеження, встановлене ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у цьому випадку не застосовується, а судовий збір підлягає поверненню позивачу в повному обсязі.
На переконання колегії суддів, застосування судом першої інстанції ч.9 ст.129 ГПК України є помилковим, оскільки ця норма передбачає можливість покладення судових витрат на сторону, з вини якої виник спір, незалежно від результатів вирішення спору. Вказана норма застосовується саме у випадку, коли спір вирішується по суті, встановлюються фактичні обставини, надається правова оцінка поведінці учасників спірних правовідносин, встановлюється, яка зі сторін та які саме порушення допустила, та чи наявна вина однієї зі сторін у виникненні спору, за результатами чого ухвалюється рішення по суті спору. У випадку ж закриття провадження у справі, як вже зазначалося вище, результат вирішення спору відсутній, тому застосування цієї норми є неможливим.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 05.03.2026 у справі № 910/10202/24. У вказаній постанові Верховний Суд, досліджуючи питання правомірності застосування ч.9 ст.129 ГПК України при розподілі судових витрат у разі закриття провадження у справі, дійшов висновку, що закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з чим результат вирішення спору відсутній, а тому, з урахуванням положень п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», припис ч.9 ст.129 ГПК України застосований бути не може. Крім того, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, спір по суті у відповідній частині не вирішується, а тому судовий збір за такими вимогами не може бути покладений на відповідача та підлягає поверненню особі, яка його сплатила, з Державного бюджету України відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.09.2021 у справі № 910/8775/20, від 23.01.2024 у справі № 910/7984/22 та від 28.01.2025 у справі № 910/11845/23.
Доводи позивача, викладені у додаткових поясненнях, про те, що справа № 910/10202/24 стосується інших правовідносин, є неприйнятними. Як вбачається зі змісту вказаної постанови, Верховний Суд досліджував не лише питання застосування ч.9 ст.129 ГПК України, а й правові наслідки закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України для вирішення питання про судовий збір. Вказана правова позиція є релевантною для розгляду даної справи. До того ж, колегія суддів звертає увагу, що позивач, подаючи до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі і заявляючи клопотання про звернення судового збору у повному обсязі з державного бюджету, також посилався на постанову Верховного Суду від 05.03.2026 у справі № 910/10202/24. Однак, у додаткових поясненнях на апеляційну скаргу, позивач непослідовно зазначив, що вважає дану правову позицію нерелевантною. 
Колегія суддів також вважає безпідставним посилання позивача на постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.03.2026 у справі № 917/1161/25. У зазначеній справі Верховний Суд розглядав виключно питання тлумачення понять «відмова позивача від позову» та «позивач не підтримує своїх вимог» у контексті ч.3 ст.130 ГПК України. Натомість у справі, що переглядається, ключовим є питання співвідношення норм ст.130 ГПК України та ст.7 Закону України «Про судовий збір» у частині повернення судового збору у разі закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору. Отже, правові висновки, зроблені у справі № 917/1161/25, не є релевантними до обставин цієї справи, оскільки стосуються інших правовідносин. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд неправильно застосував норми процесуального права, а саме: ч.3 ст.130 та ч.9 ст.129 ГПК України, та не застосував норму, яка підлягала застосуванню, а саме: п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».
Відтак, судовий збір у розмірі 164017,84 грн, який було безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача, підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України, а ухвала суду першої інстанції у цій частині – скасуванню. В іншій частині ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 у справі № 904/2502/26 підлягає залишенню без змін.
7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану ухвалу в частині розподілу судових витрат, допустив неправильне застосування норм процесуального права, а саме: застосував ч.3 ст.130 та ч.9 ст.129 ГПК України, які не підлягали застосуванню у випадку закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, та не застосував п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», який прямо регулює порядок повернення судового збору у разі закриття провадження у справі (крім випадку відмови позивача від позову, якої в даній справі не було). Суд першої інстанції, посилаючись на ч.9 ст.129 ГПК України, не врахував, що ця норма застосовується виключно при вирішенні спору по суті, тоді як закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду без прийняття судового рішення, а тому результат вирішення спору відсутній, що унеможливлює розподіл судових витрат за правилами ст.129 цього Кодексу. Натомість належним правовим регулюванням у даному випадку є п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», який передбачає повернення судового збору позивачу з державного бюджету в повному обсязі, а не стягнення його частини з відповідача.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для покладення на відповідача 50 % судового збору є помилковими, такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права, а також усталеній практиці Верховного Суду. Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, а тому оскаржувана ухвала в частині стягнення з відповідача на користь позивача 164017,84 грн судового збору підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про повернення зазначеної суми судового збору позивачу з Державного бюджету України. В іншій частині ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 у справі № 904/2502/26 підлягає залишенню без змін.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.129, 130, 231, 269, 270, 275, 277, 281-284, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИТЕЛ» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 у справі № 904/2502/26 задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 у справі № 904/2502/26 скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИТЕЛ» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «АГЕНЦІЯ ОБОРОННИХ ЗАКУПІВЕЛЬ» 164017,84 грн судових витрат зі сплати судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повернути Державному підприємству Міністерства оборони України «АГЕНЦІЯ ОБОРОННИХ ЗАКУПІВЕЛЬ» (код ЄДРПОУ 44725823; місцезнаходження: 04074, м.Київ, вул.Автозаводська, буд.2) з Державного бюджету України 50 % судового збору у розмірі 164017 (сто шістдесят чотири тисячі сімнадцять грн) 84 к, сплаченого на підставі платіжної інструкції № 11142 від 12.05.2026 про сплату судового збору на загальну суму 328035,67 грн.
В іншій частині ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 у справі № 904/2502/26 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст.286-289 ГПК України.
Повна постанова складена 11 вересня 2026 року.

Головуючий суддя Т.Ю.Демчина

Судді О.І.Кучеренко 

Т.В.Стефанів