ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3877/25  Номер провадження 22-ц/814/1262/26 | Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя : Триголов В.М.,
судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,
секретар: Горбун К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Даценко Юлії Іванівни на рішення Київського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 11 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, - 
В С Т А Н О В И В :
12.05.2025 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна, мотивуючи свій позов тим, що 19.11.1988 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено відповідний актовий запис №2841. 
26.10.2009 року було розірвано даний шлюб Київським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено відповідний актовий запис №329. 
Перебуваючи у шлюбі, 16.09.2000 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. за №9504, було придбано ОСОБА_1 жилий будинок з господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 450 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається в цілому із: «А-1» - житлового будинку цегляний площею 30,5 кв.м, «а1» - погріб, «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «б» - сарай-прибудова, огорожа №1. Даний житловий будинок з господарськими спорудами було придбано в шлюбі за спільні кошти. В липні 2004 року жилий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 112, кв.м, житлова площа 30,5 кв.м був повністю готовий до проживання. Після розірвання шлюбу 26.10.2009 року, ОСОБА_1 повідомив позивача, що будинок придбано на ім`я батька відповідача, тому вона не має права на дане майно. 24.01.2024 року заявою ОСОБА_1 повідомив позивача про те, що придбаний житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. від 16.09.2000 року за №9504 рахується як спільна сумісна власність подружжя. Дане майно було набуто подружжям спільно за час перебування у шлюбі, а тому підлягає розподілу. 
Вирішити дане питання мирним шляхом сторонам не вдалося. Тому позивач змушена була звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Просила суд визнати спільним майном подружжя житловий будинок, який розташовано за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 112,4 кв.м, житловою площею 30,5 кв.м спільним майном подружжя та визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частки будинку кожному. Визнати право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер 5310136400:09:006:0316, площею 0,0508 га, що знаходиться під житловим будинком, який є спільним майном за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача на користь позивача усі судові витрати.
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна задоволено.
Визнано спільним майном подружжя, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 112,4 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. спільним майном подружжя та визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності по 1/2 частки цього будинку кожному.
Визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5310136400:09:006:0316, площею 0,0508га, що знаходиться під житловим будинком, який є спільним майном за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ).
Стягнуто з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 РНОКПП – НОМЕР_1 сплачену суму судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 316 грн. 39 коп., сплачену суму судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 484 грн. 48 коп., понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн., а всього 16 800 грн. 87 коп.
Додатковим рішенням Київського районного суду міста Полтави від 11 березня 2026 року визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 5310136400:09:006:0316, площею 0,0508га, що знаходиться під житловим будинком, який є спільним майном за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Непогодившись із вказаними рішеннями їх в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт наголошує, що позивачка з часу фактичного припинення спільного проживання в 2004 році та розірвання шлюбу в 2009 році не проживала у спірному будинку, не брала участі в його утриманні, не брала участі в його облаштуванні, не брала участі в добудові прибудов, проведенні комунікацій, не сплачувала комунальні платежі та не виявляла інтересу до цього майна. 
Всі роботи щодо облаштування житлового будинку ОСОБА_1 , проводив разом з другою дружиною ОСОБА_3 , які було завершено тільки в 2022 році. 
При цьому, реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 здійснено в 2018 році (реєстраційний номер об`єкта 1515317253101, дата державної реєстрації 21.03.2018 року). Окрім того, ОСОБА_1 на підставі рішення Київської районної в м. Полтаві ради від 30.11.2017 року отримав у приватну власність в порядку безоплатної приватизації земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 508 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер: 5310136400:09:006:0316). Отже, позов позивачки щодо визнання права на половину всього будинку з урахуванням добудов та земельну ділянку є безпідставним, суперечить фактичним обставинам справи, закону та принципам справедливості, що не було враховано та досліджено судом першої інстанції.
Суд першої інстанції не врахував та не надав оцінки, що в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 16.09.2000 року йдеться про придбання у власність ОСОБА_1 житлового будинку площею 30,5 кв.м, а не 112,4 кв.м. Проте, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житловий будинок з вбудованим гаражем за адресою: АДРЕСА_1 має площу 112,4 кв.м. ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1515317253101).
Відповідно безпідставним та необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що житловий будинок площею 112,4 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя та його придбано за спільні кошти.
Позивачем не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу використання її особистих коштів, або спільних коштів подружжя на здійснення облаштування житлового будинку, що призвело до збільшення його площі з 57,4 кв.м до 112,4 кв.м., та відповідно збільшення його вартості.
Окрім того зазначає , що в силу вимог статті 57 СК України земельна ділянка з кадастровим номером 5310136400:09:006:0316 площею 508 кв.м. є особистою приватною власністю ОСОБА_1 оскільки була отримана ним внаслідок приватизації.
Також вказує, що позов подано тільки у 2025 році, тобто через 16 років після розірвання шлюбу, без обґрунтування поважних причин пропуску строку позовної давності, а тому суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність.
Зважаючи на викладене просить скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 11 березня 2026 року , постановивши нове про відмову в задоволенні позову.
У справі встановлено , що 19.11.1988 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено відповідний актовий запис №2841.
Перебуваючи у шлюбі, 16.09.2000 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Медвєдєвою В.І. за №9504, було придбано ОСОБА_1 жилий будинок з господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 450 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 та складається в цілому із: «А-1» - житлового будинку цегляний площею 30,5 кв.м, «а1» - погріб, «Б» - сарай, «В» - вбиральня, «б» - сарай-прибудова, огорожа №1.
26.10.2009 року шлюб між сторонами було розірвано Київським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про що складено відповідний актовий запис №329.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
За змістом частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
В силу ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Аналогічні положення закріпленні у статті 372 Цивільного кодексу України.
Як передбачено статтею 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із положень статті 89 ЦПК України слідує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .
За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Зібрані докази достовірно вказують на те, що спірний жилий будинок з господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 450 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1  набутий сторонами за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними.
Встановивши, що спірне майно набуте сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому частки майна дружини та чоловіка є рівними та відповідно підлягають поділу, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем презумпція спільної сумісної власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано, спірне майно підлягає поділу, шляхом визнання за кожним з них право власності по 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці кадастровий номер 5310136400:09:006:0316 та земельної ділянки , що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повно з`ясував фактичні обставини справи, що мають значення для справи та не звернув уваги на попередні домовленості позивача та відповідача щодо спірного майна , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи не доведені належними та допустимими доказами у справі, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує, чого у даному випадку скаржником не зроблено. При цьому, суд першої інстанції надав цим доводам заявника належну правову оцінку.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
У постанові від 24 січня 2024 року справа №752/1058/23 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
Відповідно, оскільки оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 11 березня 2026 року також залишається незмінним , як невід`ємна частина основного . При перегляді рішення судом не встановлено порушень матеріального чи процесуального права , що слугували б підставою для його зміни чи скасування.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Даценко Юлії Іванівни - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Полтави від 22 жовтня 2025 року та додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 11 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов