16.09.26
22-ц/812/1482/26
Справа № 490/1112/16-ц Головуюча у першій інстанції Шолох Л. М.
Провадження №22-ц/812/1482/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 вересня 2026 року м. Миколаїв 
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Коломієць В. В., Крамаренко Т. В.
із секретарем: Коростієнко Н. С., 
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
Товариства з обмеженою відповідальністю 
«Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд»
(далі – ТОВ «МР Центр-Буд») 
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 травня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Шолох Л. М. в залі суду в місті Миколаєві о 16 годині зі складанням повного судового рішення, у справі
за позовом 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
до Миколаївської міської ради,
третя особа – ТОВ «МР Центр-Буд», 
про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, 

В С Т А Н О В И Л А : 
9 лютого 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа ТОВ «МР Центр-Буд», в якому просили про визнання незаконним та скасування пунктів 26, 26.4 розділу І рішення Миколаївської міської ради від 12 листопада 2009 року №40/25 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням земельними ділянками юридичними особами, громадянами, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва». 
В обґрунтування позову зазначали, що вони є мешканцями будинку АДРЕСА_1 та у березні 2013 року дізналися про початок будівництва автозаправного комплексу біля їх будинку. 
Після початку будівництва вони з`ясували обставини щодо видачі відповідного дозволу третій особі для проведення робіт на підставі рішення Миколаївської міської ради від 12 листопада 2009 року №40/25, де в пунктах 26, 26.4 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду загальною площею 1975кв.м. за рахунок земельної ділянки, яка відведена рішенням міської ради від 13 березня 2008 року №22/52 ТОВ «МР Центр-Буд», у тому числі 1975кв.м. відведені під будівництво, зарахувавши її до земель іншого призначення (відведенні під будівництво), для розміщення автозаправного комплексу в районі проспекту Героїв Сталінграда у районі корпусу №11, та передати цю земельну ділянку площею 1975кв.м. товариству в оренду строком на два роки для будівництва, після введення до експлуатації 8 років для розміщення та обслуговування автозаправного комплексу, за умови проведення громадських слухань.
Посилаючись на порушення своїх прав на чисте довкілля та будівництво автозаправного комплексу в районі житлової забудови, що призведе до знищення зеленої смуги насаджень на ділянці не менше 104, 4кв.м., позивачі зазначали про невідповідність прийнятого органом місцевого самоврядування рішення частині 1 статті 71, статті 40 ЗК України, пункту 5.28 наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» від 19.06.1996р №173, пунктам 7.55, 7.61, 7.63, 7.64, 10.22 ДБН 360-92, пункту 3.3 ДСП-201-97, пункту ДСП -173-96, що надало право третій особі будувати автозаправний комплекс в районі житлової забудови без проведення громадських слухань, внаслідок чого просили захистити своє порушене право у судовому порядку у визначений ними спосіб. 
28 березня 2016 року представником Миколаївської міської ради надана заява про повне визнання поданого позову.
Третьою особою ТОВ «МР Центр-Буд» 25 березня 2016 року надані заперечення проти позову, в яких ним зазначено про пропуск позивачами позовної давності, з огляду на прийняття рішення 12 листопада 2009 року, після проведення товариством громадських слухань на виконання доручення міської ради, інформація стосовно яких була розміщена 14 вересня 2011 року шляхом публікації оголошення в газеті «Взгляд», про що додатково листом 21 вересня 2011 року повідомлена міська рада.
Громадські слухання відбулися 24 вересня 2011 року в приміщенні готелю «Олександрівський», де була зареєстрована присутність 142 осіб. Після слухань товариством 5 жовтня 2012 року отримано дозвіл на виконання будівельних робіт. 
Вважало посилання позивачів на порушення безпечних умов їх життя безпідставним, так як Експертним звітом від 5 вересня 2012 року, зробленим на замовлення товариства, таких порушень не встановлено, розміщення комплексу визначено за більше, ніж 50м, від існуючого капітального житлового будинку, що відповідає пункту 5.32 наказу №173 від 19.06.1996р.
Крім того, прийнятим міською радою рішенням цільове призначення земельної ділянки не здійснювалося, оскільки вона відноситься до категорії земель «іншого призначення» і спочатку була надана під будівництво центру медико-фізкультурної реабілітації людей з обмеженими можливостями, але в подальшому, цим рішенням міської ради від 12 листопада 2009 року відбулася не зміна цільового призначення, а зміна цільового використання землі, який визначено, як комерційне використання.
Також на підставі оспореного рішення між товариством та міською радою укладено договір оренди.
20 травня 2016 року третьою особою надані додаткові заперечення щодо позовних вимог в частині дотримання товариством процедури розроблення та погодження проєкту землеустрою та з посиланням на судову практику ВС щодо неефективності оскарження рішення органу місцевого самоврядування, яке вичерпало свою дію, так як на його виконання між відповідачем та товариством укладено договір оренди. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 1 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 серпня 2016 року, позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено, ухвалено про визнання неправомірним та скасування пунктів 26, 26.4 розділу І рішення Міської ради від 12.11.2009 №40/25.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року задоволена заява ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «МР Центр-Буд» проводити будь-які будівельні роботи, а також підготовчі роботи, що пов`язані з будівництвом. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (ВССУ) від 24 травня 2017 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 1 липня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 22 серпня 2016 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд.
6 травня 2019 року та 26 жовтня 2021 року третьою особою ТОВ «МР Центр-Буд» подано пояснення по суті пред`явлених позивачами вимог, у яких представник третьої особи зазначав про пропуск позивачами позовної давності, з огляду на проведення громадських слухань за цим питанням та звернення з адміністративним позовом з порушенням правил юрисдикційної підсудності. Вказував на вичерпний характер рішення міськради, з огляду на укладення договору оренди та отримання дозвільних документів для будівництва. Посилався на дотримання товариством порядку, встановленого для отримання як проєкту землеустрою, відповідних погоджень та дозволів, та відсутності доведення позивачами порушення їх цивільного права прийнятим міською радою рішенням. 
4 вересня 2023 року представником Миколаївської міської ради подана заява про не визнання пред`явлених до ради вимог.
20 травня 2025 року позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надані заперечення на пояснення третьої особи, в яких позивачі зазначили про порушення прийнятим рішенням органу міського самоврядування їх конституційного права, встановленого статтею 50 Конституції України на безпечне для життя і здоров`я довкілля, та статтею 13 Конституції України на право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Вказували на порушення міською радою зміни цільового призначення земельної ділянки з території громадської забудови на будівництво автозаправочного комплексу без внесення відповідних змін до генерального плану міста Миколаєва. Посилалися на порушення мінімальних норм відстані заправки від житлової забудови, що визначається пунктом 5.32 державних санітарних правил планування та забудови, а також не проведення громадських слухань та визнанням відповідачем заявлених позивами вимог. Також стверджували, що скасування оскарженого ними рішення призведе до поновлення їх конституційного права на безпечне для життя та здоров`я довкілля.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 квітня 2026 року позов ОСОБА_3 до Миколаївської міської ради, третя особа ТОВ «МР Центр-Буд» залишено без розгляду. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 травня 2026 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено, ухвалено про визнання неправомірним та скасування пунктів 26, 26.4 розділу І рішення Міської ради від 12.11.2009 №40/25.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування позовної давності за заявою третьої особи та доведеності позову, з огляду на порушення порядку проведення громадських слухань та заборони зміни цільового призначення земельної ділянки. 
В апеляційній скарзі представниця ТОВ «МР Центр-Буд», посилаючись на невиконання судом першої інстанції жодної з вказівок суду касаційної інстанції, вказавши на не обґрунтування судом чим в даний час порушуються права позивачів оспорюваним ними рішенням, не перевірив пропуск позивачами позовної давності та не застосував правову позицію ВСУ від 11.11.2014 у справі №21-405а14 щодо ненормативних актів, які вичерпали свою дію, та обраного позивачами неефективного способу порушеного права.
Тобто судом проігноровано, що обрання позивачами неналежного способу захисту та відсутність порушеного права на момент вирішення спору є самостійними й достатніми підставами для відмови в позові.
Посилаючись на статті 13 і 50 Конституції України суд не вказав, яке конкретне суб`єктивне право кожного із позивачів, яке існувало на дату звернення до суду, було порушено оскарженим рішенням.
Стосовно спливу позовної давності, то судом також не враховано, що у вересні 2011 року в ЗМІ опубліковано оголошення про проведення громадських слухань, які відбулися 24 вересня 2011 року. У протоколі засідання Громадської ради з екологічної безпеки та благоустрою при Миколаївському міському голові від 11.02.2013 представниця позивачів зафіксувала, що у вересні 2012 року відбулося зібрання мешканців навколишніх будинків, які висловили свій протест проти будівництва, після чого у серпні 2013 року було відкрито провадження за адміністративним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про скасування рішення міської ради в частині будівництва автозаправного комплексу.
Тому ретроактивне скасування рішення 2009 року через 17 років після його виконання завдає непропорційної шкоди правам третьої особи та порушує принцип правової визначеності. 
Заперечуючи проти апеляційної скарги позивачі направили відзив, в якому вважали доводи скарги необґрунтованими, у зв`язку з врахуванням місцевим судом вказівок суду вищої інстанції та встановленням порушення прав позивачів оскаржуваним рішенням Миколаївської міської ради, з огляду на гарантоване Конституцією України право на безпечне для життя і здоров`я довкілля. Заперечували щодо наявності підстав для застосування позовної давності, оскільки така заява відповідачем не подавалась, а обраний спосіб захисту порушеного права вважали ефективним, посилаючись на визнання самим апелянтом шкоди від можливого скасування оскаржуваного рішення. Також вважали, що місцевий суд надав правильну оцінку наявним доказам та обставинам у справі. 
У судове засідання суду апеляційної інстанції третя особа свого представника не направила, повідомлена про розгляд справи належним чином, заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду апеляційної інстанції не надала. 
В той же час представницею третьої особи – адвокаткою Предместніковою Д. О. 14 вересня 2026 року на адресу суду з порушенням строку направлено клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції, внаслідок чого це клопотання залишено без задоволення на підставі ухвали судді-доповідача у справі від 15 вересня 2026 року. Інших заяв та клопотань від представниці третьої особи до суду апеляційної інстанції не надійшло, усі додані у справу документи під час апеляційного провадження направлено їй до електронного кабінету в належні строки.
Відповідно до статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які судом належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та до складу яких представник сторони згідно до положень статті 42 ЦПК України не належить, не перешкоджає розгляду справи.
За наведеного, враховуючи належне повідомлення позивачки ОСОБА_2 , відповідача та третьої особи про дату та час розгляду справи, їх обізнаність про її рух та наявні матеріали справи, відсутність будь-яких клопотань про відкладення судового розгляду з поважних причин, реалізацією третьої особою свого права на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивачки ОСОБА_2 , відповідача Миколаївської міської ради та представниці третьої особи ТОВ «МР Центр-Буд».
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до статей 13, 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 80 ЗК України ( в редакції на час прийняття рішення) суб`єктами права на землі комунальної власності є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За приписами статей 12, 122 ЗК України, ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні» ( в редакції на час прийняття рішення) до виключної компетенції міських рад належить вирішення питань про надання у користування земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад.
З урахуванням викладеного у правовідносинах, що є предметом розгляду у даній справі, повноваження щодо вирішення питання про надання у користування, зокрема, в платне користування (оренду) спірної земельної ділянки належать до компетенції Миколаївської міської ради.
Відповідно до частини 1 статті 20 ЗК України (в редакції, яка була чинна на час ухвалення оскаржуваного рішення) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
За статтею 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням 
поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. 
При тому земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проєктами землеустрою щодо їх відведення.
Згідно з частиною 2 статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи, за зверненням третьої особи ТОВ «МР Центр-Буд» з доданими до нього документами та погодженнями, Миколаївською міською радою 13 березня 2008 року прийнято рішення №22/52 (пункти 26-26.1), за яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду загальною площею 1 975кв.м., за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її до земель іншого призначення для будівництва центру медико-фізкультурної реабілітації людей з обмеженими фізичними можливостями в районі корпусу 11 по проспекту Героїв Сталінграда. До земельної ділянки застосовано обмеження у використанні: правові типу 1.1 – «зміна цільового використання тільки за проєктом землеустрою» (т.2 а.с.33).
Земельна ділянка площею 1975кв.м. передана в оренду строком на два роки, на підставі чого між відповідачем та третьою особою укладено договір оренди землі, який зареєстровано в книзі записів договорів оренди 14 серпня 2009 року за №6816.
В подальшому ТОВ «МР Центр-Буд» знову звернулася до Миколаївської міської ради, але вже задля передачі цієї ж земельної ділянки площею 1975кв.м. під будівництво автозаправного комплексу, для чого подала розроблене УД НДІ ПМ «Дніпроміст» обґрунтування його розміщення, рішення міськради від 1.10.09 №38/27 про надання дозволу на складання проєкту землеустрою про зміну призначення земельної ділянки площею 1975кв.м., умови відведення земельної ділянки, видані Управлінням Держкомзему у місті Миколаєві, дозвіл від Управління містобудування та архітектури виконкому Миколаївської міської ради, розрахунок грошової оцінки землі, договір оренди від 14 серпня 2009 року, акт приймання-передачі землі від 14 серпня 2009 року, акт перенесення меж ділянки площею 1975кв.м. в натурі, схема перенесення меж в натурі, інші довідки та погодження, висновок Державної санітарно-епідеміологічної служби МОЗ України №370/61 від 18.10.09, висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївської області від 11.09 №01-04/7140-05 про погодження проєкту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, висновок Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради №02-18/2563 про погодження зміни цільового призначення землі, іншу технічну документацію та погодження Департаменту житлово-комунального господарства виконкому Миколаївської міської ради з виконанням наступних умов: дотримання вимог природоохоронного законодавства, дотримання нормативної відстані від автозаправного комплексу до житлової забудови згідно до ДБН-360-92 та максимального збереження існуючих зелених насаджень (т.2 а.с.90-120, 133-157, 167-196, т.2 а.с.1-33).
Рішенням Миколаївської міської ради №40/25 від 12 листопада 2009 року в пунктах 26- 26.4 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду загальною площею 1 975кв.м., яка відведена рішенням міської ради від 13.03.08 №22/52 ТОВ «МР Центр-Буд» під будівництво, зарахувавши її до земель іншого призначення (відведені під будівництво – на період будівництва) та до земель комерційного використання після введення об`єкта в експлуатацію, для розміщення та обслуговування атозаправного комплексу по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.86-89).
Земельна ділянка передана в оренду строком на 10 років, з яких два роки для будівництва, після введення до експлуатації – вісім років для обслуговування автозаправочного комплексу.
29 грудня 2009 року між Миколаївською міською радою та ТОВ «МР Центр-Буд» укладено договір оренди землі площею 1 975кв.м.для розміщення та обслуговування автозаправочного комплексу (т.2 а.с.127-133).
14 липня 2011 року виконкомом Миколаївської міської ради на адресу ТОВ «МР Центр-Буд» направлено листа з вимогою виконати рішення міськради та за власні кошти товариства провести громадські слухання щодо будівництва та обслуговування автозаправочного комплексу (т.2 а.с.53). Після чого товариством на адресу міського голови направлено повідомлення про те, що громадські слухання відбудуться 24 вересня 2011 року о 12.00 годині у місті Миколаєві за адресою: вулиця Нікольська 25 бізнес-центр «Олександрівській» (т.2 а.с.54).
Про проведення громадських слухань 14 вересня 2011 року розміщена публікація у місцевому ЗМІ (т.2 а.с.52).
В день слухання 24 вересня 2011 року проведена реєстрація учасників (т.2 а.с.59-66) із зазначенням їх паспортних даних та місця проживання.
За наслідками проведених громадських слухань складено протокол від 24 вересня 2011 року (т.2 а.с.55-58) про погодження проєкту будівництва АЗС.
5 жовтня 2012 року ТОВ «МР Центр-Буд» отримано дозвіл на виконання робіт (т.2 а.с.67-76).
11 лютого 2013 року громадською радою з екологічної безпеки та благоустрою при Миколаївському міському голові проведено засідання, де депутат Миколаївської міської ради ОСОБА_4 повідомила, що восени 2012 року почалася будівельна активність з будівництва автозаправного комплексу, внаслідок чого у вересні 2012 року відбулося зібрання мешканців навколишніх будинків, які висловили протест проти будівництва. За наявністю протесту мешканців міською радою 11 жовтня 2012 року прийнято рішення про призупинення дозволу на будівництво і необхідністю звернення до суду (т.3 а.с.76-80).
18 липня 2013 року мешканцями міста ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 подано адміністративний позов про скасування рішення Миколаївської міської ради від 12.11.2009, за яким ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 серпня 2013 року відкрито адміністративне провадження. Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 січня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2014 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. 
Втім, за касаційною скаргою ТОВ «МР Центр-Буд» ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 липня 2015 року постанови суддів скасовано та провадження у справі закрито, як таке, що не підлягає розгляду за правилами адміністративної юрисдикції (т.1 а.с.48-51).
Після чого, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до яких приєднався позивач ОСОБА_1 , подали 9 лютого 2016 року аналогічний позов, з тотожним обґрунтуванням, але до суду цивільної юрисдикції, вже за правилами ЦПК України (т.1 а.с.4)
У змісті позову вказали, що дізналися про порушення прав в березні 2013 року та посилаючись на порушення санітарних і будівельних норм просили скасувати рішення міськради, яким затверджено проєкт землеустрою про відведення в оренду третій особі землі для будівництва та подальше використання автозаправного комплексу, без проведення громадських слухань, що порушує їх конституційне право безпечне для життя та здоров`я довкілля, а отже повинно бути скасовано.
Третьою особою ТОВ «МР «Центр-Буд» заявлено про пропуск позовної давності позивачами, як підставу для відмови у задоволенні позову. Відповідачем Миколаївською міською радою таких заяв суду не подано.
Тому судом першої інстанції правильно враховано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України), а такою стороною у спорі в цій справі (стаття 48 ЦПК України) є відповідач Миколаївська міська рада, представником якої заяв відповідно до статті 267 ЦК України не зроблено.
За такого доводи третьої особи про пропуск позовної давності позивачами не є слушними, незважаючи на підтвердження таких доводів встановленими судами обставин справи, таких, як: проведення громадських слухань у вересні 2011 року, проведення зборів мешканців будинку з протестом проти будівництва, що відбулися у вересні 2012 року, подачу позову з порушенням правил предметної та суб`єктної юрисдикції, зверненням до суду цивільної юрисдикції у лютому 2016 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, яка за відсутності заяви сторони у спорі не є підставою для відмови суду у розгляді.
В той же час є слушними посилання третьої сторони на обрання позивачами неефективного способу захисту порушеного права у вигляді скасування рішення органу міського самоврядування, на які судом першої інстанції безпідставно не звернута увага за наявністю вказівки суду касаційної інстанції, висловленої під час скасування попереднього рішення у справі та її направлення на новий розгляд.
Так, статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Тому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 1.10.2019 у справі №910/3907/18, від 9.02.2021 у справі №381/622/17, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19.
Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у розумінні яких ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 виснувала, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. 
Обрання ж позивачами неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 2.02.2021 у справі №925/642/19, від 6.04.2021 у справі №910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 2.11.2021 у справі №925/1351/19, від 25.01.2022 у справі №143/591/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).
Саме обрання способу захисту - це прерогатива позивачів. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачами ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту.
Отже, у даній справі позивачами обрано спосіб захисту порушеного права шляхом оскарження рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого на користь інтересів третьої особи, яке за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такі правові висновки сформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.
Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 також акцентовано, що про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.
Таким чином, з огляду на встановлені колегією суддів обставини справи, слід виснувати, що після прийняття міською радою пунктів 26, 26.4 рішення, яке оскаржене позивачами, воно є виконаним в частині надання земельної ділянки в платне користування третій особі для будівництва автозаправного комплексу шляхом укладення договору оренди. Тобто оскаржені в цій частині пункти рішення вичерпали свою дію виконанням, внаслідок чого вимоги позивачів, що заявлені на захист їх прав, не є ефективними.
За такого, із застосуванням наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, обрання позивачами неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є підставою для відмови у задоволенні їх позову. 
Разом з тим, слід звернути увагу на доводи позивачів про порушення їх прав на безпечне довкілля шляхом прийняття міською радою рішення з незаконною, на їх думку, зміною категорії землі за цільовим призначенням.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що спірна земельна ділянка була передана товариству раніше оспореного позивачами рішення, а саме на підставі пунктів 26-26.1 рішення Миколаївської міської ради від 13 березня 2008 року №22/52, відповідно до якого земельна ділянка площею 1 975кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахована до земель іншого призначення для будівництва центру медико-фізкультурної реабілітації людей з обмеженими фізичними можливостями в районі корпусу АДРЕСА_1 . До земельної ділянки застосовано обмеження у використанні: правові типу 1.1 – «зміна цільового використання тільки за проєктом землеустрою». 
Після чого, на повторне звернення третьої особи з проєктом землеустрою прийняте рішення №40/25, де в пунктах 26-26.4 земельна ділянка площею 1975кв.м. за рахунок земельної ділянки, яка відведена ТОВ «МР Центр-Буд» на підставі рішення №22/52 під будівництво, відведена під будівництво на період будівництва та до земель комерційного використання після введення об`єкта в експлуатацію для розміщення та обслуговування автозаправочного комплексу по АДРЕСА_1 . 
Тобто земельна ділянка площею 1975кв.м. не була відведена для будівництва автозаправочного комплексу за рахунок земель громадської та житлової забудови, на що вказували позивачі, так як була відведена із земель, що раніше були передані третій особі під будівництво іншого об`єкту.
Тому, вирішуючи питання чи була передана земельна ділянка в оренду третій особі з порушенням встановленого порядку зміни цільового призначення, слід врахувати, що кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. При цьому земельні ділянки однієї категорії можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.
Отже, саме поняття «використання земельної ділянки не за цільовим призначенням» стосується тих випадків, коли на земельній ділянці з певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки.
З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, на якій третя особа збиралася побудувати автозаправний комплекс, має цільове призначення не земель житлової та громадської забудови, що не відповідало би вимогам законодавства та порушувала інтереси громадськості, а земель іншого призначення на час будівництва за межами автомобільної дороги та земель комерційного використання на час введення до експлуатації.
Ця земельна ділянка надана на підставі проєкту землеустрою із земель запасу із зарахуванням її до категорії земель іншого призначення під будівництво раніше, ніж було прийнято рішення, що оскаржено позивачами.
В подальшому, вказана земельна ділянка «іншого призначення під будівництво» передана як земельна ділянка «іншого призначення під будівництво автозаправочного комплексу і до земель комерційного призначення, після закінчення будівництва», на підставі нового проєкту землеустрою, тобто з виконанням вперше встановлених міською радою обмежень. 
Земельний кодекс України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкт землеустрою, водночас чітко врегульовує порядок та підстави такої зміни.
За наведених обставин, слід виснувати, що у пунктах 26 та 26.4 рішення міської ради від 12 листопада 2009 року не відбулася зміна цільового призначення земельної ділянки із земель громадської та житлової забудови на землі іншого чи комерційного призначення, що могло б порушити права позивачів, як мешканців розташованого поряд будинку на використання земель за призначенням.
Відповідно до статті 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Відповідно до Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок така земельна ділянка (В.03.15) за цільовим призначенням відноситься до земель житлової та громадської забудови і призначена для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, вичерпного переліку яких чинне законодавство не містить та не можуть використовуватися для експлуатації автозаправної станції.
В той же час згідно до статті 65ЗК України до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності, порядок використання яких встановлюється законом. 
Тобто землі, визначені статтею 65 ЗК України, об`єднуються за призначенням та є такими, що відмінюються від земель громадської та житлової забудови, передбаченими статтею 38 ЗК України. 
Отже, за обставинами справи встановлено, що земельна ділянка на час її передачі, як землі іншого призначення під будівництво, не мала цільового призначення, як земля громадської та житлової забудови.
Крім того, будівництво автозаправного комплексу, як об`єкту дорожнього сервісу, який буде знаходитися за межами смуги відведення автомобільної дороги загального призначення (статті 1 та 9 Закону України «Про автомобільний транспорт») на земельній ділянці іншого призначення, виділеної під його будівництво відповідно до статті 21 цього ж Закону на підставі проєкту землеустрою, не відбулося за наявністю судових спорів. 
Також зазначене рішення наразі є нечинним та не породжує відповідні правові наслідки, оскільки під час останнього судового розгляду справи встановлено, що будівництво на відведеній земельній ділянці не розпочато, дозвіл на виконання робіт анульовано на підставі відповідного наказу №709 від 6.10.2016, додатковим вивченням документації встановлено порушення під час складення попереднього проєкту землеустрою, рішенням Миколаївської міської ради №56/45 від 20.12.2019 третій особі ТОВ «МР Центр-Буд» відмовлено у продовженні оренди земельної ділянки площею 1 975кв.м., та наступним рішенням № 57/233 від 23 липня 2020 року затверджено інший проєкт землеустрою з організації та встановлення меж території рекреаційного призначення, зеленої зони по проспекту Героїв України (стара назва Героїв Сталінграду), яка розташована біля житлового будинку АДРЕСА_1 (т.4 а.с.124-130). 
Таким чином рішення міської ради, яке оскаржено позивачами, вичерпало свою дію, строк оренди закінчився без його продовження та міською радою за новим проєктом землеустрою визначено інше цільове призначення спірної земельної ділянки, а отже заявлені позивачами вимоги є неефективним способом захисту в судовому порядку, без підтвердження наявності порушення їх прав на час ухвалення судом остаточного рішення у справі. 
На підставі викладеного та у відповідності до положень, передбачених пунктами 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до статті 141 ЦПК України з кожного із позивачів слід стягнути на користь третьої особи судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції, стягнувши по 413 грн 41 коп. з кожного .
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд»  задовольнити.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 8 травня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа ТОВ «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування. 
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський реабілітаційний Центр-Буд» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати за перегляд справи в суді апеляційної інстанції по 413 грн 41 коп. з кожного. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючої       О. О. Ямкова 
Судді    В. В. Коломієць
Т. В. Крамаренко