ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року
м. Київ
Справа № 713/298/25
Провадження № 61-13824св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року в складі колегії суддів Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Одинака О. О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Вижницької міської ради Чернівецької області, ОСОБА_2 , треті особи: Головне Управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Іспас Вижницького району Чернівецької області помер її далекий родич ОСОБА_4 .
Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 , на який вона виготовила технічну документацію, та земельна ділянка площею 1,3401 га з кадастровим номером 7320582500:02:001:0646, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іспаської сільської ради Вижницького району Чернівецької області. 
На день смерті ОСОБА_4 у його будинку був зареєстрований ОСОБА_2 , який за місцем реєстрації не проживав і в строки, встановлені статтею 1270 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не звертався.
Вказувала на те, що ОСОБА_4 з раннього віку був схильним до різних захворювань, які з часом набули хронічного характеру. У січні 2016 року він втратив можливість самостійно пересуватись, готувати собі їжу, закуповувати продукти харчування та ліки, фактично знаходився в безпорадному стані, у зв`язку з чим потребував цілодобового стороннього догляду. Маючи відповідну медичну освіту з січня 2000 року і до настання смерті ОСОБА_4 , вона здійснювала за ним постійний догляд, проживаючи разом в його будинку, не змінюючи реєстрації свого місця постійного проживання.
Зазначала, що постановою приватного нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,3401 га у зв`язку з тим, що у встановлений законом строк вона не подала заяву про прийняття спадщини, не надала доказів про постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і вважається такою, що не прийняла спадщину; не подала документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом після смерті ОСОБА_4 ; не подала документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно.
Просила встановити факт постійного проживання разом з ОСОБА_4 у його будинку на АДРЕСА_1 в період із січня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
28 травня 2025 року рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області в задоволенні позову відмовлено.
30 вересня 2025 року постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 травня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачкою та спадкодавцем протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, не доведено наявності усіх фактів у їх сукупності. Здійснення догляду позивачкою за спадкодавцем та здійснення нею поховання не є доказами, що підтверджують факт проживання однією сім`єю протягом п`яти років до дня відкриття спадщини. Заявлені позивачем вимоги до відповідача ОСОБА_2 не стосуються його прав та обов`язків, який спадщину не прийняв, та, відповідно, не претендує на спадкове майно, а тому є самостійною підставою для відмови в позові.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову або направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суд не врахував правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц.
Вважає, що апеляційний суд не перевірив доводи апеляційної скарги, не дав оцінки свідченням, письмовим доказам, фактам поховання, що є прямим порушенням меж розгляду апеляційної інстанції. Факт спільного проживання вважає доведеним належними доказами, а саме актом обстеження матеріально-побутових умов. Вона самостійно організовувала похорони (квитанції, накладні на суму понад 12 000,00 грн), що є додатковим свідченням морального та побутового зв`язку між нею та спадкодавцем. 
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03 липня 2021 року.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,3401 га з кадастровим номером 7320582500:02:001:0646, що розташована на території Іспаської сільської ради Вижницького району Чернівецької області; цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями державного акта та технічного паспорту.
Із довідки Вижницької міської ради Чернівецької області від 04 жовтня 2024 року № 3-852 вбачається, що ОСОБА_1 , 1989 року народження, проживає і перебуває на реєстраційному обліку за місцем постійного проживання на АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав і перебував на реєстраційному обліку за місцем проживання на АДРЕСА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до дня смерті. На день смерті ОСОБА_4 разом з ним в одному будинку був зареєстрований, але не проживав ОСОБА_2 . Відомості про спадкоємців першої черги відсутні.
Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14 листопада 2024 року № 3-568, складеного комісією у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в присутності сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вказано, що ОСОБА_11 , 1989 року народження, фактично проживала без реєстрації на АДРЕСА_1 з січня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 у господарстві ОСОБА_4 , за яким здійснювала догляд до настання його смерті.
З матеріалів спадкової справи № 166/2024, заведеної приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Чернівецької області Олійник Ю. М. після смерті ОСОБА_4 , вбачається, що 26 листопада 2024 року ОСОБА_1 через представника звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Постановою приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу Олійник Ю. М. від 26 листопада 2024 року № 203/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,3401 га у зв`язку з тим, що у встановлений законом строк вона не подала заяви про прийняття спадщини, не надала доказів про постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і вважається такою, що не прийняла спадщину; не подала документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом після смерті ОСОБА_4 ; не подала документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно.
14 лютого 2025 року ОСОБА_3 , якого залучено до розгляду в справі третьою особою, звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 . До заяви додав копію свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 06 лютого 1982 року.
Відповідно до довідки від 19 травня 2025 року № 2400-1704-8184/24, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області ОСОБА_1 було виплачено допомогу на поховання ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із копії накладної від 03 липня 2021 року № 2 вбачається, що ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_12 речі для похоронного обряду на суму 12 185,00 грн.
Із даних, що містяться в товарно-транспортній накладній на відпуск хлібобулочних виробів від 03 липня 2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 придбала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_13 калачі на суму 2 315,00 грн.
З відповіді від 03 квітня 2025 року №02-18/503, наданої Вижницькою міською радою Чернівецької області, вбачається, що у Вижницькій міській раді Чернівецької області немає даних про затвердження персонального складу комісії зі складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , оскільки дані документи приймає та формує на місці відповідний старостинський округ. Довідка від 23 серпня 2024 року № 3-723 була видана Іспаським старостинським округом. Щодо складення акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , 1989 року народження, вона фактично проживала без реєстрації на АДРЕСА_1 з січня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 у господарстві ОСОБА_4 , за яким здійснювала догляд коли він хворів та до його смерті. Факт проживання підтверджують сусіди, які також зазначені у відповідному акті та в ньому підписалися. Зі слів працівників Іспаського старостинського округу, на час надходження до Вижницької міської ради адвокатського запиту ОСОБА_1 , 1989 року народження, в житловому будинку померлого ОСОБА_4 не проживає.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Щодо вирішення позову ОСОБА_1 , пред`явленого до ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
У постановах від 13 липня 2026 року в справі № 757/57207/20-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18-ц та ін. Верховний Суд визначив, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 та ін.).
Як встановлено судами попередніх інстанцій, заявлені позивачем вимоги безпосередньо не стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , який спадщину не прийняв, та відповідно не претендує на спадкове майно. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся син спадкодавця ОСОБА_3 , до якого самостійних вимог по суті позову позивачка не заявляла.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , пред`явленого до ОСОБА_14 як до неналежного відповідача.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. 
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем є доведеність факту їх спільного проживання, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц, від 07 травня 2025 року в справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року в справі № 466/11802/21, від 03 червня 2026 року в справі № 504/1615/24 та ін.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (див. постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року і справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року в справі № 522/11976/21 та ін.).
Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.
Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом з ОСОБА_4 у його будинку, оскільки такий факт не був доведений належними доказами.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка як на підставу для її задоволення посилалася на те, що вищенаведені докази в їх сукупності підтверджують факт її проживання з померлим ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Як правильно встановлено судами, матеріали справи не містять належних доказів, які б давали суду правові підстави для висновку, що між позивачкою та спадкодавцем протягом останніх п`яти років до часу відкриття спадщини склалися відносини, що притаманні сім`ї, зокрема що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за життя були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, тобто проживали однією сім`єю.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі письмові докази наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, зокрема квитанції, договори-замовлення тощо.
Доводи касаційної скарги про те, що сам собою факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є підставою для задоволення позову є необґрунтованими, оскільки для задоволення позову необхідно довести не лише факт спільного проживання, а й факт ведення спільного господарства, а також, що вони були пов`язані спільними правами та обов`язками, притаманними членам сім`ї.
Наданий позивачкою акт підтверджує тільки факт спільного проживання зі спадкодавцем, однак не підтверджує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були наявні спільні сімейні права та обов`язки, притаманні членам сім`ї.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 давали суперечливі покази щодо спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та про наявність між ними відносин, притаманних членам сім`ї.
Посилання позивачки на здійснення організацію нею поховання ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки це не підтверджує факту спільного ведення господарства.
Посилання заявниці в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц, є помилковим, оскільки постанова з такими реквізитами відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Інші доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про обґрунтованість позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду попередньої інстанції і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська