ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 вересня 2026 року

м. Київ
справа № 569/1223/20
провадження № 61-12385св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: державний реєстратор Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області Ютовець Олег Федорович, Немовицька сільська рада Сарненського району Рівненської області, ОСОБА_2 ,
особа, яка не брала участі у справі та подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області Ютовця О. Ф. (далі - державний реєстратор Ютовець О. Ф.), Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області (далі - Немовицька сільська рада), ОСОБА_2 , у якому просила суд визнати протиправним та скасувати рішення (індексний номер 50262913) від 17 грудня 2019 року про державну реєстрацію речових прав, прийняте державним реєстратором Ютовцем О. Ф. про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення 9-го поверху літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1989253956101, номер запису про право власності 34683260).
Позов обґрунтовано тим, що їй та її чоловіку ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 . Біля квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 розташований коридор площею 4,8 кв. м (фактично площею 6,2 кв. м), доступ до якого є обмеженим, оскільки ОСОБА_2 у 2015 році неправомірно влаштував перегородку та двері, які безпосередньо розділяють коридори.
17 грудня 2019 року державний реєстратор Ютовець О. Ф. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 50262913, яким за ОСОБА_2 зареєстрував право приватної власності на вказане нежитлове приміщення 9-го поверху літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 .
На думку позивача, державний реєстратор провів державну реєстрацію права на нерухоме майно, а саме: приміщення загального користування - коридор, за відсутності усіх необхідних документів, які підтверджують право власності на це нежитлове приміщення. 
Вважає, що державним реєстратором не враховано, що подані для реєстрації документи, а саме: витяг з протоколу засідання правління № 2 ПАТ «Рівненський радіотехнічний завод» та довідка про сплату, не вказують на набуття ОСОБА_2 речових прав на вказане нежитлове приміщення, тому державний реєстратор Ютовець О. Ф. повинен був відмовити у вчиненні такої реєстраційної дії.
Також зазначає, що суб`єктами спільної власності допоміжних приміщень багатоквартирного будинку є не лише ОСОБА_2 , а й інші власники квартир. Влаштування перегородки та встановлення дверей у приміщенні загального користування - коридорі, здійснено ОСОБА_2 без дотримання встановленого законом порядку, а встановлення ним дверей, які розділяють приміщення загального користування, фактично позбавило її та інших осіб вільного доступу до приміщення загального користування.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на об?єкт нерухомого майна.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції, постанов судів апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50262913, від 17 грудня 2019 року 11:06:46, прийняте державним реєстратором Ютовцем О. Ф., про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення 9-го поверху, літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1989253956101, номер запису про право власності 34683260), за ОСОБА_2 .
У задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Ютовця О. Ф. та Немовицької сільської ради відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 840,80 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_2 набув право власності на спірне нежитлове приміщення з порушенням вимог законодавства України та прав ОСОБА_1 як співвласника допоміжних приміщень будинку. ОСОБА_1 позбавлена права користування коридором на дев`ятому поверсі будинку, де розташована належна їй на праві спільної часткової власності квартира, тому прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення порушує її права.
Разом з тим, частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із зазначеної норми матеріального права можливо зробити висновок, що судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване цивільне право позивача. При цьому відповідачем у такому разі має бути саме особа, яка безпосередньо порушила, не визнала або оспорює цивільні права позивача.
Отже, належним відповідачем за позовною вимогою про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію має бути саме ОСОБА_2 , як особа, право якої зареєстровано, а не державний реєстратор Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області Ютовець О.Ф., Немовицька сільська рада Сарненського району Рівненської області.
У задоволенні позову до державного реєстратора Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області Ютовця О.Ф., Немовицької сільської ради Сарненського району Рівненської області слід відмовити, у зв`язку із пред`явленням позовних вимог до неналежних відповідачів.
Не погодившись з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року, особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , оскаржила його в апеляційному порядку.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року закрито.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що на момент укладення договору купівлі-продажу (31 серпня 2020 року), за яким ОСОБА_3 набула у власність спірні нежитлові приміщення, у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області з 24 лютого 2020 року вже перебувала ця цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Ютовця О. Ф., Немовицької сільської ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.
ОСОБА_2 приховав від покупця - ОСОБА_3 , факт існування судового спору щодо відчужуваного майна, чим увів її в оману.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 .
Постановою Верховного Суду від 26 березня 2025 року (провадження № 61-16783св21) касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Рівненського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що відхиляючи доводи ОСОБА_3 про вирішення оскаржуваним судовим рішенням питання про її права, суд апеляційної інстанції надав оцінку поведінці ОСОБА_2 і зазначив, що останній не повідомив ОСОБА_3 про існування судового спору щодо вказаного нежитлового приміщення, а суд - про відчуження спірного майна; вказані обставини апеляційний суд вважав такими, що свідчать про відсутність підстав вважати оскаржуване рішенням таким, що вирішує питання про права та обов`язки ОСОБА_3 .
Разом з цим, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, яким вирішено спір щодо правомірності реєстрації права власності на нежитлове приміщення, право власності на це приміщення було зареєстроване за нею, та дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року.
Зазначені апеляційним судом обставини щодо поведінки ОСОБА_2 жодним чином не спростовують факт належності ОСОБА_3 на час ухвалення рішення суду першої інстанції спірного нежитлового приміщення.
Постановою Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що 31 серпня 2020 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення дев`ятого поверху літ. «А-9», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення у цій справі ухвалено Рівненським міським судом Рівненської області 23 листопада 2020 року, тобто після укладення вказаного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.
Отже, на час ухвалення судового рішення саме особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , набула право власності на спірне нежитлове приміщення, а тому заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються її прав та обов?язків та не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому її не було залучено відповідачем (співвідповідачем). Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
03 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ільїн В. А., засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 жовня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Тітов М. Ю. та судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.
У наданий судом строк представник заявника направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Рівненського міського суду Рівненської області цивільну справу № 569/1223/20.
24 грудня 2025 року матеріали цивільної справи № 569/1223/20 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 27 травня 2026 року у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 травня 2026 року) визначено суддю-доповідача - Черняк Ю. В. та суддів, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 06серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ільїн В. А., просить постанову Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 31 серпня 2021 року в справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року в справі № 766/20797/18, від 14 грудня 2021 року в справі № 643/21744/19, від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17, від 11 січня 2022 року в справі № 904/1448/20, від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18, від 23 серпня 2023 року в справі № 707/3085/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що на момент прийняття рішення судом першої інстанції як в суду, так і в позивачки були відсутні відомості про перехід права власності на спірне приміщення до іншої особи, яка добросовісно придбала це майно.
ОСОБА_2 , зловживаючи своїми правами в цивільному процесі, приховав від суду вказану обставину, а від ОСОБА_3 - наявність невирішеного спору щодо майна, яке він продав.
З огляду на викладене, суду слід було врахувати, що сторони договору або відповідного правовідношення повинні діяти добросовісно.
Крім того, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року у справі № 569/7873/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Юган Г. І. (далі - приватний нотаріус Юган Г. І.), яке набрало законної сили 14 лютого 2022 року, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення дев`ятого поверху, літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Юган Г. І. за реєстровим номером 291, визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію.
Прийняття судами двох протилежних та суперечливих за своєю суттю рішень щодо одного предмета спору порушує принцип правової визначеності.
У такому випадку слід керуватися тим, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
На переконання заявниці, за вказаних вище обставин, обраний нею спосіб захисту за позовом, пред`явленим, зокрема, до ОСОБА_2 , відповідає змісту порушеного права, а тому може бути вирішений по суті.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 17 грудня 2025 року,  ОСОБА_2  заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Ільїна В. А., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року - без змін.
Відзив ОСОБА_2 мотивовано тим, що метою касаційного перегляду постанови Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року є по суті встановлення обставин, відмінних від тих, що були встановлені апеляційним судом на виконання постанови Верховного Суду від 26 березня 2025 року.
Такі мотиви сторони у справі суперечать принципу правової визначеності.
За встановлених у справі, що переглядається, обставин подання позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, що враховано Волинським апеляційним судом.
Крім того, задоволення позову у цій справі не поверне сторони у попередній стан, не призведе до припинення права власності ОСОБА_3 на спірне майно.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року у справі № 569/7873/21 не має преюдиційного значення для справи, що переглядається.
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 18 грудня 2026 року, представник ОСОБА_3 - адвокат Іващенко І. І., заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Ільїна В. А., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року - без змін.
Відзив представника ОСОБА_3 - адвоката Іващенко І. І., мотивовано тим, що ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2020 року у цій справі, що переглядається, раніше ухвалення Рівненським міським судом Рівненської області рішення від 11 січня 2022 року у справі № 569/7873/21.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 лютого 2010 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 25/100 часток секції НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 21, 22).
Біля секції № НОМЕР_1, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам її сім?ї, розташована секція № НОМЕР_2, яка з 20 березня 2002 року до лютого 2019 року належала ОСОБА_2 на праві власності.
Між вказаними секціями розташоване спірне нежитлове приміщення - коридор літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м.
17 грудня 2019 року державний реєстратор Ютовець О. Ф. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 50262913, яким за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення дев`ятого поверху літ. «А-9» загальною площею 6,2 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1989253956101, номер запису про право власності 34683260) (т. 1, а. с. 12).
31 серпня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Юган Г. І. і зареєстрований за № 291, відповідно до умов якого ОСОБА_3 набула у власність нежитлове приміщення дев`ятого поверху літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 (т. 3, а. с. 36, 37).
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року у справі № 569/7873/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Юган Г. І., яке набрало законної сили 14 лютого 2022 року, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення дев`ятого поверху, літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Юган Г. І. за реєстровим номером 291, визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Щодо передумов для оскарження ОСОБА_3 як особою, яка не брала участі у справі, рішення суду першої інстанції
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У цій справі предметом спору є визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме - нежитлове приміщення 9-го поверху літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 .
Відповідачем за цим позовом ОСОБА_1 визначила, серед інших, ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції позов задовольнив, виходячи з того, що ОСОБА_2 набув право власності на спірне нежитлове приміщення з порушенням вимог законодавства та прав співвласників допоміжних приміщень будинку.
ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, звернулася до апеляційного суду із апеляційною скаргою на зазначене рішення суду, посилаючись на те, що оскаржуване рішення порушує її права як власника вказаного об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі «Де Жуфр да ла Праделль проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France) від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного оскарження судового рішення. Можливість (право) оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою права особи на судовий захист. Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У зазначеній статті визначено коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи, - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Водночас судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у справі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Системний аналіз наведених процесуальних норм права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. Водночас, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив порушення прав та інтересів ОСОБА_3 оскаржуваним нею судовим рішенням, оскільки на момент його ухвалення ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному з ОСОБА_2 31 серпня 2020 року, набула право власності на спірне нежитлове приміщення, а тому заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому її не було залучено відповідачем (співвідповідачем).
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Щодо наявності у ОСОБА_3 права власності на спірний об`єкт нерухомого майна
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
У справі, яка є предметом касаційного розгляду, встановлено, що 31 серпня 2020 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення дев`ятого поверху літ. «А-9», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.
Отже, на час ухвалення рішення судом першої інстанції саме особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 , набула право власності на спірне нежитлове приміщення.
Однак, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2022 року у справі № 569/7873/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Юган Г. І., яке набрало законної сили 14 лютого 2022 року, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення дев`ятого поверху, літ. «А-9», загальною площею 6,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 31 серпня 2020 року приватним нотаріусом Юган Г. І. за реєстровим номером 291, визнано недійсним та скасовано його державну реєстрацію.
Визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна означає відсутність між суб`єктами, які його уклали, правовідносин, пов`язаних з набуттям покупцем та припиненням продавцем прав щодо об`єкта нерухомого майна, та повернення таких правовідносин у первісний стан.
Такий договір не створює жодних юридичних наслідків з моменту його укладення, за винятком тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, у зв`язку з ухваленням судового рішення у справі № 569/7873/21, ОСОБА_3 не є учасником спірних правовідносин, пов`язаних з набуттям нею речових прав на спірних об`єкт нерухомого майна, з моменту укладення договору купівлі-продажу.
Слід також звернути увагу, що разом з визнанням недійсним договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення також було скасовано його державну реєстрацію.
У контексті викладеного, слід врахувати усталений підхід Верховного Суду про те, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається за принципом реєстраційного підтвердження володіння.
Абзацами другим та третім частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
За такого правового регулювання виконання приписів частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності судового рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (у цьому разі договору купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав відповідача-3 на нежитлові приміщення), приведе до вчинення у Державному реєстрі прав дій, що забезпечать відновлення реєстраційного підтвердження володіння відповідним майном територіальною громадою м. Харкова.
Про те, що визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору, за яким відчужувалося нерухоме майно, є правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру прав вже зазначалось у раніше ухвалених постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 712/4755/21 наведено висновок такого змісту:
«Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Зважаючи на приписи статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору дарування є достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 та правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».
Подібний висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19.
Таким чином, ухвалення судового рішення у справі № 569/7873/21 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування його державної реєстрації є правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме щодо припинення (продавцем  ОСОБА_2 ) та набуття (покупцем, у даному випадку ОСОБА_3 ) речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, без зміни дати і часу державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені. Тобто саме по собі визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування його державної реєстрації зумовлює відновлення запису у Державному реєстрі прав за попереднім власником, у даному випадку ОСОБА_2 .
За таких обставин, висновок апеляційного суду про те, що заявлена позивачкою ОСОБА_1 вимога безпосередньо стосується прав та обов`язків ОСОБА_3 як власниці спірного майна, є необґрунтованим. 
Отже, з огляду на наявність рішення суду у справі № 569/7873/21, пред`явлена у цій справі вимога може бути розглянута судом. 
При цьому Верховний Суд не вдається до оцінки й аналізу доводів касаційної скарги, які стосуються суті спору, оскільки у даному випадку визнання ОСОБА_3 особою, щодо якої оскаржуваним рішенням суду першої інстанції не було вирішено питання про її права та обов`язки, унеможливлює вирішення спору по суті.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2025 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць 

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк