КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2026 року м. Київ № 320/45621/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення коштів,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просить суд:
стягнути з Офісу Генерального прокурора (за затримку здійснення у виплаті 776962,3 грн - середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі та посаді) 3% річних від вказаної суми у розмірі - 69096,43 грн та інфляційні нарахування на цю суму у розмірі 232748,17грн;
стягнути з Офісу Генерального прокурора зайво утриманий військовий збір в сумі - 38848,1 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку із невиконанням рішення суду у справі № 640/1514/20 йому відповідно до рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі №640/17133/22 було стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 01.07.2021 по 19.09.2022 у розмірі 726835,70 грн. Під час виконання рішення суду у справі № 640/17133/22 із суми 726835,70 грн було стягнуто податок з доходів фізичних осіб у сумі 18% та військовий збір у розмірі 5%. Вважає, що він має право на виплату 3% річних від 776962,3 грн та на виплату зайво утриманого військового збору у сумі 38848,10 грн. Просить суд задовольнити позов.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про відсутність підстав для задоволення позову оскільки положення статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових відносин. Крім того акцентував увагу на тому, що середній заробіток за час невиконання рішення про поновлення на роботі та посаді у сумі виплачено на виконання рішення суду у справі №640/17133/22 під час дії нової редакції ПК України, який передбачав ставки військового збору саме у розмірі 5%, а не 1,5 % як помилково вважає позивач. Просить суд відмовити у задоволенні позову.
Позивач у відповіді на відзив не погодився із доводами представника Офісу Генерального прокурора, вважав хибними висновки представника відповідача щодо стягнення з нього 5% військового збору та незастосування приписів статті 625 ЦК України. Також звертав увагу на посилання відповідача на номер справи, який не має до позивача ніякого відношення.
Розглянувши подані представниками сторін документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі № 640/1514/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.03.2021 скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора №2173ц від 21.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади Старшого слідчого в особливо важливих справах п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді Старшого слідчого в особливо важливих справах п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 934861,09 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 . Генеральній прокуратурі України на посаді Старшого слідчого в особливо важливих справах п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 53886,10 грн.
Постановою Верховного Суду від 30.08.2022 касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, закрито. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №640/1514/20 змінено в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови. В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021 року у справі №640/1514/20 залишено без змін.
Наказом Офісу генерального прокурора від 19.09.2022 позивача ОСОБА_1 поновлено на посаді Старшого слідчого в особливо важливих справах п`ятого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України з 25.12.2019. Підстава: заява ОСОБА_1 , постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021, постанова Верховного суду від 30.08.2022 у справі №640/1514/20.
Наказом Офісу Генерального прокурора від 20.09.2022 №1815ц позивача звільнено із займаної посади у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням.
Оскільки постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2021 у справі №640/1514/20 фактично було виконано лише 19.09.2022, ОСОБА_1 відповідно до положень статті 236 Кодексу законів про працю України звернувся до суду із позовом про стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за період з 01.07.2021 по 19.09.2022.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 640/17133/22 стягнуто з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код: 00034051, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 01.07.2021 по 19.09.2022 у розмірі 726835,70 грн (сімсот двадцять шість тисяч вісімсот тридцять п`ять грн 70 коп.).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року – змінено у мотивувальній частині та викласти абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код: 00034051, адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 02.07.2021 по 16.09.2022 у розмірі 776 962 (сімсот сімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят дві) гривні 30 копійок». В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року залишено без змін.
На виконання рішення суду у справі №640/17133/22 05 вересня 2025 року на банківський рахунок позивача надійшла грошова сума 598260,94грн.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив із такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Згідно з пунктом 22 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, запроваджені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України заходи є мірою саме майнової відповідальності.
Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України уразі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Статтею 236 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Так, за визначенням статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
За правилами статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Під час застосування міри майнової відповідальності пріоритет у застосуванні належить віддати положенням Кодексу законів про працю України та як спеціальним нормам права у сфері трудових правовідносин.
Також суд зазначає, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наведені приписи цивільного законодавства дають підстави дійти висновку про те, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
З аналізу приписів статей 524, 533-535 і 625 ЦК України можна дійти висновку про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Крім того, суд враховує, що Верховним Судом України у постановах від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11 викладена правова позиція про те, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України).
Така позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 2а-11853/10/1570.
Суд зазначає, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 01.07.2021 по 19.09.2022 у розмірі 726835,70 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні зобов`язання.
Суд зазначає, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.
Поряд із цим, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у цивільній справі № 6-2759цс15.
Крім того, суд звертає увагу на те що ОСОБА_1 скористався положеннями статті 236 КЗпП України та отримав через два місяці після набрання рішенням суду законної сили відповідну компенсацію за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 01.07.2021 по 19.09.2022. 
Відповідно до абзацу першого пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Згідно з підпунктами 1.1-1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
Ставка збору становить 5 відсотків від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.3 цього пункту.
Так, дійсно до внесення змін у відповідний розділ ПК України ставка військового збору становила 1,5% проте на момент прийняття рішення у справі № 640/17133/22 ставка військового та виплати позивачу відповідної суми на його виконання у вересні 2025 року ставка військового збору становила саме 5%.
Водночас суд враховує конституційний принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними, зокрема у рішенні від 12.02.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України підтримав раніше сформовану ним юридичну позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Таким чином, дохід у вигляді грошових коштів, нарахований та сплачений особі за рішенням суду після набрання чинності Законом № 4015-IX, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та оподатковується військовим збором за ставкою 5 відсотків, незалежно за які періоди такий дохід нараховується. 
Крім того, до суми, яка сплачена за рішенням суду у справі № 640/17133/22, також не застосовується пункт 2 розділу ІІ Закону № 4015-IX з огляду на те, що ця сума не була і не могла бути нарахована за наслідком податкового періоду до набрання чинності Законом № 4015-IX, оскільки вона була нарахована і виплачена виключно на підставі рішення суду. 
Ураховуючи, що станом на дату стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 грошових коштів за рішенням суду у справі № 640/17133/22 чинним є підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПКУ у редакції Закону № 4015-IX, який передбачає застосування ставки військового збору 5 відсотків від об`єкта оподаткування, у даному випадку правові підстави для застосування до спірних правовідносин ставки військового збору 1,5 відсотки відсутні. 
Ураховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню. Помилка відповідача у відзиві при зазначені на його початку номеру справи, який не стосується позивача, не вплинула на суть викладених у відзиві на позовну заяву 
Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.