КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 серпня 2026 року м. Київ справа №320/34549/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_2 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту також відповідач, Управління), в якому просить суд:
- визнати протиправною дією відповідача рішення про відмову у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни ОСОБА_3 ;
- зобов`язати відповідача прийняти рішення та надати позивачу статус вдови інваліда війни та видати посвідчення члена сім`ї померлого військовослужбовця.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомила, що її чоловік, ОСОБА_4 , з 28 квітня по 15 травня 1986 року приймав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС у складі військової частини НОМЕР_1 . З 24.05.2001 йому було встановлено 2 групу інвалідності довічно, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У 2001 році ОСОБА_5 було видано посвідчення інваліда 2 групи. 12.09.2018 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 було видано посвідчення ветерана військової служби.
Позивач пояснила, що після смерті чоловіка вона звернулася до Управління щодо надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) інваліда війни та видачі відповідного посвідчення вдови ветерана війни. Проте, відповідач відмовив у задоволенні заяви про надання такого статусу, зазначивши про відсутність підстав для надання позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Означена відмова слугувала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.07.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що 08.05.2025 ОСОБА_1 звернулася до Управління із заявою щодо надання їй статусу члена сім`ї померлого інваліда війни та видачі відповідного посвідчення вдови ветерана війни. Розглянувши наданий пакет документів та керуючись вимогами чинного законодавства, Управління листом повідомило позивача про відсутність підстав для надання їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни.
Відповідач вважає, що в межах спірних правовідносин відсутні підстави для надання позивачу статусу члена сім`ї померлого ветерана війни, оскільки встановлений експертним висновком зв`язок захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_5 , з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, не дає автоматичного права на отримання статусу дружини загиблого (померлого) ветерана війни за нормами, що передбачають загибель/смерть саме внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини, або захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (військових дій).
Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що незгоду з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, та наголошено на наявності правових підстав для надання відповідного статусу та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
ОСОБА_2 є громадянкою України, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 05.12.1995.
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 від 21.04.1993 між позивачем та ОСОБА_5 укладено шлюб.
ОСОБА_5 документований:
- посвідченням учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (Категорія 1), група інвалідності 2 довічно, серії НОМЕР_4 , виданим 27.03.2019;
- посвідченням інваліда 2 групи серії НОМЕР_5 , виданим у 2006 році, яке дає право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни;
- посвідченням серії НОМЕР_6 , виданим 12.09.2018, яке дає право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів військової служби.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 , виданим 30.04.2025 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 20.06.2025 №6124 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_5 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Заявою від 08.05.2025 позивач звернулася до Управління із заявою про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України відповідно до частини першої статті 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Листом Управління від 14.05.2025 №106/51-4483 позивача повідомлено, що вона не належить до осіб, визначених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому на даний час відсутні підстави для надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Не погоджуючись з правомірністю відмови відповідача у надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, позивач звернулася з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який ґрунтується на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону, що унеможливлює або істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №2551-ХІІ (далі по тексту - Закон №2551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до статті 1 Закону №2551-ХІІ він спрямований на захист ветеранів війни, зокрема шляхом: виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.
Згідно зі статтею 4 Закону №3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
За приписами пункту 1 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наявність у померлого чоловіка позивача - ОСОБА_5 , статусів ветерана війни - інваліда війни 2 групи, учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році, ветерана військової служби.
Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 20.06.2025 №6124 захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_5 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Означені докази свідчать про наявність підстав для віднесення ОСОБА_5 до осіб з інвалідністю внаслідок війни, які, в свою чергу, є ветеранами війни в силу положень статті 4 Закону №3551-ХІІ.
З матеріалів справи вбачається про подання позивачем заяви про надання статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України, до якої долучено документи, що підтверджують наявність у померлого чоловіка ОСОБА_1 статусу ветерана війни.
Суд зауважує, що правовий статус сімей загиблих (померлих) ветеранів війни та сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України врегульовано різними статтями (10 та 10-1) Закону №3551-ХІІ.
Проте, враховуючи долучення до поданої позивачем заяви документів, що підтверджують наявність у померлого чоловіка статусу ветерана війни, а також зважаючи на зміст заявленого позивачем прохання щодо надання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни, суд дійшов висновку, що, незважаючи на використання позивачем форми заяви, передбаченої для вирішення питання відповідно до статті 10-1 Закону №3551-ХІІ, відповідач обґрунтовано здійснив її розгляд із застосуванням положень статті 10 цього Закону, яка регулює спірні правовідносини.
Підставою для відмови у наданні позивачу статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видачі відповідного посвідчення відповідач зазначив неналежність її до кола осіб, визначених статтею 10 Закону №3551-ХІІ, з приводу чого суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни належать, зокрема, сім`ї осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва), одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (у тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів.
Згідно з пунктом 2 статті 10 Закону №3551-ХІІ до членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.
Як зазначено у пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 20-РП/04, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Розділ II Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.
Наведена правова позиція Конституційного Суду України свідчить про те, що виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби, пов`язаних із ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, законодавцем прирівнюється до інших випадків проходження військової служби, за які Законом №3551-ХІІ передбачено надання статусу ветерана війни.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справ, що ОСОБА_5 за життя набув статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 1 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ, що підтверджується виданим у встановленому законом порядку посвідченням інваліда війни. Такий статус не був скасований або визнаний недійсним, а тому є обов`язковим для врахування відповідачем при вирішенні питання щодо поширення на членів його сім`ї гарантій, передбачених статтею 10 Закону №3551-ХІІ.
При цьому, видача посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є результатом реалізації компетентним органом повноважень щодо встановлення належності особи до категорії ветеранів війни. У межах розгляду заяви позивача як члена сім`ї померлого ветерана війни - особи з інвалідністю відповідач не наділений повноваженнями повторно оцінювати законність набуття таким ветераном відповідного статусу або ставити його під сумнів.
Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів особам, зазначеним у статтях 6 - 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» врегульовано Порядком видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі по тексту - Порядок №302).
Відповідно до пункту 7 Порядку №302 членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, зазначеним у статті 10 Закону, та членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначеним у статті 10-1 Закону, за їх бажанням видається посвідчення члена сім`ї загиблого, посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України відповідно.
Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку №302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого», «Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України» видаються структурними підрозділами районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад, на які покладено функції з питань ветеранської політики (далі - місцеві структурні підрозділи з питань ветеранської політики), за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) особи.
З огляду на викладене та враховуючи, що позивач є дружиною померлого ОСОБА_5 , який був учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і мав статус ветерана війни - особи з інвалідністю внаслідок війни, суд доходить висновку, що на позивача поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ та про наявність у неї права на надання статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про надання такого статусу та видачі такого посвідчення.
При цьому суд не погоджується з тлумаченням відповідачем норм Закону № 3551-XII таким чином, що члени сім`ї померлого військовослужбовця - учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не мають права на надання статусу члена сім`ї померлого (загиблого) і отримання посвідчення члена сім`ї загиблого, оскільки смерть такої особи пов`язана із захворюванням, яке отримане внаслідок ліквідації Чорнобильської катастрофи, а не із захворюванням, одержаним в період проходження військової служби під час воєнних дій та конфліктів.
Відповідне тлумачення суд вважає помилковим, дискримінаційним і таким, що ґрунтується на неправильному розумінні дійсного змісту положень Закону №3551-ХІІ.
На думку суду, визначальним в контексті цієї справи є те, що дія пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII поширюється на членів сім`ї ветеранів війни та прирівняних до них учасників бойових дій і осіб з інвалідністю внаслідок війни, смерть яких пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною відмови Управління, оформленої листом від 14.05.2025, у наданні позивачу статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та невидачі відповідного посвідчення.
Відповідно, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача вчинити дії, направлені на поновлення прав позивача, а саме: надати позивачу статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати відповідне «Посвідчення члена сім`ї загиблого», що не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, з огляду на таке.
Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у його дискреційні повноваження.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, позов слід задовольнити повністю.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.
Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 9901/67/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93218001) та Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі №540/2321/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414456).
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 02.07.2025 №6055-8443-0138-1404.
Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною відмову Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, оформлену листом від 14.05.2025 №106/51-4483, у наданні ОСОБА_1 статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та невидачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
3. Зобов`язати Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати відповідне «Посвідчення члена сім`ї загиблого»
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління соціальної та ветеранської політики Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (ідентифікаційний код 37393782, місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 31-Б).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.