ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 541/3061/24
провадження № 61-1690св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна, на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 січня 
2026 року у складі колегії суддів Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної
в м. Полтаві ради, про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивовано тим, що з 18 вересня 2010 року сторони перебували у шлюбі, під час перебування в якому у сторін народилося двоє синів: ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 17 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

04 вересня 2018 року позивачка змінила прізвище із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_1 ».

Позивачка вказувала, що батько дітей аліменти на їх утримання не сплачує, участі у вихованні не бере з 2015 року.

На підставі викладеного просила суд позбавити батьківських прав
ОСОБА_2 стосовно синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Гадяцький районний суд Полтавської області заочним рішенням від 04 червня 
2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Позбавив батьківських прав
ОСОБА_2 стосовно синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач належним чином не виконував своїх обов`язків щодо виховання дітей та їх матеріального забезпечення, самоусунувся від виховання синів та вважав, що наведене є достатньою підставою для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Полтавський апеляційний суд постановою від 14 січня 2026 року заочне рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 червня 2025 року скасував, ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд не встановив виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його дітей, а тому позовні вимоги є недоведеними.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

05 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зачепіло З. Я., засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2026 року, уточнивши вимоги якої та посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2026 року та залишити в силі заочне рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 червня 2025 року. 

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник заявниці зазначає:
- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування цих норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 та від 03 березня 2021 року у справі № 627/642/18;
- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 цього Кодексу (суд не дослідив зібрані у справі докази).

Вказує, що суд апеляційної інстанції не обґрунтував належним чином висновок про відмову у задоволенні позову, неправильно оцінив надані позивачкою докази, що стало наслідком відмови у позові. Суду надані всі необхідні та належні докази, які у своїй сукупності підтверджують системне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Провадження у суді касаційної інстанції

22 квітня 2026 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2026 року справу призначив до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 і ОСОБА_5 . 

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2014 року.

04 вересня 2018 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 .

Вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 грудня 
2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 КК України та призначено покарання у виді одного року обмеження волі з іспитовим строком один рік.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради 
від 25 лютого 2025 року № 40 затверджений висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до дітей 
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Відповідно до характеристики, виданої Полтавською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 9, ОСОБА_3 навчається у 7-В класі з 2023 року. Мати бере активну участь у навчанні та вихованні сина. Відповідно до характеристики, виданої опорним закладом «Лютенський ліцей імені М. Л. Величая» Лютенської сільської ради Полтавської області, ОСОБА_4 є учнем 5 класу, мати хлопчика підтримує тісний зв`язок з класним керівником.

Діти разом із матір`ю проживають за адресою: 
АДРЕСА_1 , де для них створені належні умови для розвитку та навчання.

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за аліментами станом на 13 серпня 2024 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 28 572,25 грн. У березні 2024 року ОСОБА_2 частково погашено заборгованість та сплачено 2 857,75 грн.

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтаві від 25 лютого 2025 року щодо доцільності позбавлення 
ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його синів зазначено, що батько дітей самоусунувся від виховання своїх дітей, уникає контактів із ними, не піклується про фізичний і духовний розвиток, має заборгованість по аліментам, не бере участі у їх житті ніяким чином. Діти не мають бажання спілкуватися зі своїм батьком.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Наведеним вимогам оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає у повній мірі з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Комплексний аналіз пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, провадження 
№ 61-12305св18).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі 
№ 753/2025/19, провадження № 61-1344св20).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, 
що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі 
є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (постанови Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, провадження № 61-14351св21; від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23, провадження № 61-13803св24).

У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження 
№ 61-19984св21) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що у цьому випадку і відбулось - малолітня дитина фактично залишилися без батьківського піклування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не бере жодної участі 
у вихованні синів, обмежуючись періодичною сплатою аліментів за судовим рішенням у примусовому порядку.
У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтаві від 25 лютого 2025 року щодо доцільності позбавлення 
ОСОБА_2 батьківських прав щодо його синів зазначено, що батько дітей самоусунувся від виховання своїх дітей, уникає контактів із ними, не піклується про фізичний і духовний розвиток, має заборгованість по аліментам, не бере участі у їх житті ніяким чином. Діти не мають бажання спілкуватися зі своїм батьком.

ОСОБА_2 звернувся з поясненнями до органу опіки та піклування, в яких просив не позбавляти його батьківських прав, однак ніяких практичних кроків щодо налагодження відносин з дітьми не зробив. Батько був запрошений до виконавчого комітету Київської районної ради у місті Полтаві на засідання комісії, однак він так і не з`явився.

Виконавчий комітет Київської районної ради в місті Полтаві як орган опіки та піклування вважав доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно синів.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 
по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; 
по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), а відтак, судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Змістом статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, 
а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує 
на довіру.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23).

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції мотивував його тим, що відповідач належним чином не виконував своїх обов`язків щодо виховання дітей та їх матеріального забезпечення, самоусунувся від виховання синів та вважав, що наведене є достатньо підстав для позбавлення відповідача батьківських прав позову.

Апеляційний суд на підставі зібраних в суді першої інстанції доказів дійшов протилежного висновку, та не встановив підстав для застосування до відповідача такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення її батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей, та вказав, що факт засудження відповідача за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 Кримінального кодексу України, не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків.

Разомі з тим, у справі яка переглядається, відповідач, окрім як подання апеляційної скарги на заочне рішення суду першої інстанції про позбавлення його батьківських прав стосовно синів, ніяких активних дій, які б свідчили про бажання батька налагодити відносини з дітьми не вживав, доказів спілкування з дітьми, як і доказів виконання батьківських обов`язків не надав, що свідчить про свідоме нехтування ним своїми обов`язками протягом тривалого часу. У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтаві від 25 лютого 2025 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його синів зазначено про те, що ОСОБА_8 звернувся з поясненнями до органу опіки та піклування, в яких просив не позбавляти його батьківських прав, однак ніяких практичних кроків щодо налагодження відносин з дітьми не зробив. Батько був запрошений до виконавчого комітету Київської районної ради у місті Полтаві на засідання комісії, однак він так і не з`явився. Крім того, відповідач був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164 КК України, однак і надалі має заборгованість зі сплати аліментів на дітей.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач не надав суду доказів на підтвердження своєї участі в житті синів, тобто виконання батьківських обов`язків, погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, вжиття заходів для налагодження контакту із синами, а також доказів на підтвердження того, що саме позивачка чинила перешкоди такому спілкуванню.

Ураховуючи, що апеляційний суд, мотивуючи своє рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, фактично послався виключно на заперечення відповідача проти позову, які не були підтверджені належними та допустимими доказами виконання ним обов`язків щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання та підготовку до самостійного життя колегія суддів вважає обґрунтованим висновок саме суду першої інстанції, який, урахувавши відсутність доказів участі відповідача у вихованні синів та сприяння їхньому фізичному і духовному розвитку, втрату відповідачем зв`язку з дітьми майже одразу після розірвання шлюбу між батьками, відсутність протягом життя дітей спілкування з ними, інтересу до їх життя, участі у вихованні, виявлення інтересу до їх внутрішнього світу та бажання підтримувати з ними зв`язок, дійшов обґрунтованого висновку про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. 

Такий висновок суду першої інстанції відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21), від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21), від 22 липня 2026 року в справі № 638/4326/24 (провадження № 61-529св26). 
Крім того, відповідач не скористався можливістю особисто висловити свою позицію у судовому засіданні та не надав будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень під час розгляду спірного питання органом опіки та піклування, а також доказів погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи встановлено як ухилення відповідача від виховання дітей, так і свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, а тому вважає обґрунтованими висновки про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити 
в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

Таким чином, оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, а постанову апеляційного суду скасувати із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, судові витрати, понесені 
 ОСОБА_1 зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 
2 422,40 грн, слід стягнути з ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна, задовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 січня 2026 року скасувати, 
а заочне рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 04 червня 
2025 року залишити в силі. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні) 40 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников 

Судді О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович