| | Справа №760/28360/24 2/760/11046/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 вересня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Усатової І.А.,
при секретарі Омельяненко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори в особі нотаріуса Ловчинської Л.А., ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення особи від права спадкування, скасування (в частині) постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину,-
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бєлкін Л.М. звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори (місто Київ) в особі Державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинської Л.А., третя особа - ОСОБА_3 , про усунення особи від права спадкування, скасування (в частині) постанови від 23.10.2024 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, зобов`язання видати свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті сина позивачки ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивачка просила суд, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 27.08.2025 постановити рішення, яким усунути громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в Україні за адресою АДРЕСА_1 , сина померлого ОСОБА_4 , від права спадкування за батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; скасувати постанову від 23.10.2024 державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинської Лариси Анатоліївни про відмову у вчиненні нотаріальних дій в частині визнання громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в Україні за адресою АДРЕСА_1 , сина померлого ОСОБА_4 , таким, що фактично прийняв спадщину за батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори видати ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину щодо наступного майна та майнових прав: квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; гараж, за адресою: АДРЕСА_3 ; частка 100 % (100.000,00 грн.) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Твін-трейд» (Код ЄДРПОУ 39823779); акції ПАТ «Маріупольський з-д важкого машинобудування» у кількості 2.500 штук загальною номінальною вартістю 625,00 грн.; акції ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» у кількості 1 000 штук загальною номінальною вартістю 1 300 грн.; немайнове право розпоряджатися квартирою за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до заяви-згоди, посвідченої 24.10.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демченком О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1462.
Ухвалою від 13.02.2025 відкрито провадження у справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Сторони не скористалися своїм правом подати відзив (пояснення) до позовної заяви.
Протокольною ухвалою від 28.01.2026 задоволено клопотання представника позивачки адвоката Бєлкіна Л.М. про долучення до матеріалів справи довідки школи (Ліцею № 149 м. Києва) про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 дійсно навчався в спеціалізованій школі № 149 з 01.09.2008 по 19.12.2014. У 2014 році вибув за заявою батьків зі спеціалізованої школи № 149 (наказ № 18 по СШ № 149 м. Києва від 19.12.2014) у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання сім`ї до Ізраїлю.
Протокольною ухвалою від 07.04.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 08.06.2026.
У судове засідання 08.06.2026 сторони та/або їх представники не з`явилися. Представник позивачки адвокат Бєлкін Л.М. подав клопотання про подальший розгляд справи без участі сторони позивачки і перехід до заочного розгляду справи в порядку глави 11 ЦПК України.
За таких обставин суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилися без повідомлення причин неявки та відзивів на позов не подали. При цьому представник позивача у поданій до суду заяві не заперечував проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.
У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 2023 від 30.01.2024.
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою від 10.04.2024 № 652 про прийняття нею спадщини за законом після смерті сина, ОСОБА_4 , яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Отже, звернення із заявою про прийняття спадщини за законом ОСОБА_1 після смерті сина здійснено відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України та у межах шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України.
За даною заявою державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинська Лариса Анатоліївна відкрила спадкову справу, яка внесена у Спадковий реєстр 10.04.2024 за № 72279230.
У подальшому, державним нотаріусом Ловчинською Л. А. прийнято постанову від 23.10.2024 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка, зокрема, є предметом оскарження у цьому позові. У постанові вказано, що нотаріус, зокрема, розглянув такі документи:
- свідоцтво про смерть 29 січня 2024 року гр. ОСОБА_4 ;
- заяву гр. ОСОБА_1 від 10.04.2024 № 652 про прийняття нею спадщини за законом після смерті сина, ОСОБА_4 ;
- витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва № 110068099 від 03.04.2024, виданий Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, згідно якого, за однією адресою з померлим, на день його смерті, був зареєстрований його син, ОСОБА_2 , який спадщину після смерті батька прийняв фактично, та юридично не оформив своїх спадкових прав.
У результаті нотаріус дійшла висновку, що видати ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно немає можливості, оскільки 1/2 частку спадщини фактично прийняв син померлого, ОСОБА_2 , та юридично не оформив своїх спадкових прав.
Крім того зазначається, що у складі спадкового майна є і таке майно, яке було набуте померлим у зареєстрованому шлюбі з колишньою дружиною, ОСОБА_3 , яка є тим з подружжя, яка пережила колишнього чоловіка, ОСОБА_4 , і згідно ст. 68 СК України має право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу. Заяву про те, що на отримання свідоцтв про право власності, згідно ст. 68 СК України вона не претендує, гр. ОСОБА_3 до нотаріальної контори не подавала.
На підставі викладеного, у спірній постанові від 23.10.2024 нотаріус постановила:
«Відмовити ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на все спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її сина, ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що крім неї 1/2 частку спадщини фактично прийняв ще син померлого, ОСОБА_2 , а колишня дружина померлого, ОСОБА_3 , згідно ст. 68 СК України має право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу».
У позовній заяві позивачка зазначає, що нотаріус неправомірно визначила ОСОБА_2 спадкоємцем за законом, а також не в повному обсязі з`ясувала склад спадкового майна, на яке може претендувати колишня дружина померлого - ОСОБА_3 . Просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування.
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення від права на спадкування ОСОБА_2 , мотивувавши тим, що після смерті її сина відкрилася спадщина. Спадкодавець заповіту не залишив, тому спадкоємцями після його смерті нотаріусом визначено сина: померлого - ОСОБА_2 та її. 
Позивач вважала, що ОСОБА_2 повинен бути усунутий від спадкування, оскільки він хоч і був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем, однак довгий час не проживав за цією адресою, оскільки виїхав за межі України. 
Щодо вимог про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19).
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини першої статті 1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини, що передбачено частиною першою статті 1268 ЦК України. 
Разом із тим, частиною третьою статті 1268 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що спадкодавець потребував допомоги, а ОСОБА_2 , у свою чергу, умисно ухилявся від надання такої допомоги, що могло бути підставою для усунення від права на спадкування, тобто не встановлено ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю. Крім того, позивач не навела переконливих доказів на підтвердження потреби спадкодавця в допомозі . Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.
Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в цій позовній вимозі.
Щодо вимоги про скасування постанови в частині та зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, суд зазначає таке.
Позивач зазначає, що з оскаржуваної постанови від 23.10.2024 вбачається, що на момент її прийняття нотаріусом не було вирішено питання щодо складу спадкового майна. 
У зв`язку з цим у позовній заяві позивачка просить зобов`язати нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори видати ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину з чітко визначеним переліком спадкового майна, а саме: частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; частки у розмірі 100 % (100 000,00 грн.) в статутному капіталі ТОВ «Твін-трейд» (Код ЄДРПОУ 39823779); акції ПАТ «Маріупольський з-д важкого машинобудування» у кількості 2 500 штук загальною номінальною вартістю 625,00 грн.; акції ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» у кількості 1 000 штук загальною номінальною вартістю 1 300 грн.; а також немайнового права розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до заяви-згоди, посвідченої 24.10.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демченком О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1462.
Частиною першою статті 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
У постанові від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц Верховний Суд звертав увагу, що суд не може зобов`язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 Верховний Суд зазначив, що «..суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Суд першої інстанцій зазначеного не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення вимог про зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом».
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 підтвердила висновок про те, що суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.
А тому суд вважає за необхідне відмовити і у цій позовній вимозі.
Що стосується вимоги про скасування постанови в частині визнання ОСОБА_2 таким, що фактично прийняв спадщину, слід відмовити з наступних підстав. 
Позивачка, звертаючись до суду, зазначає, що не погоджується з постановою від 23.10.2024 в частині відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно, оскільки нотаріус посилається на те, що, крім неї, 1/2 частку спадщини фактично прийняв син померлого, ОСОБА_2 , який був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем на день його смерті. 
Позивачка вважає, що сама по собі реєстрація ОСОБА_2 за однією адресою зі спадкодавцем на день його смерті не свідчить про його постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та зазначає, що ОСОБА_2 фактично з ним не проживав, у зв`язку з чим, на її думку, відсутні передбачені частиною третьою статті 1268 Цивільного кодексу України підстави вважати його таким, що прийняв спадщину.
На підтвердження своїх доводів позивачка посилається на довідку Ліцею № 149 м. Києва, відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчався у спеціалізованій школі № 149 з 01.09.2008 по 19.12.2014. У 2014 році він вибув за заявою батьків зі спеціалізованої школи № 149 відповідно до наказу № 18 по СШ № 149 м. Києва від 19.12.2014 у зв`язку з переїздом сім`ї на постійне місце проживання до Ізраїлю.
Крім того, позивачка посилається на акт від 30.10.2017, складений Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Башта», відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані, але фактично не проживають з січня 2015 року по теперішній час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що відповідач не прийняв спадщину, оскільки хоча і був зареєстрований за вказаною адресою разом зі спадкодавцем, однак не проживав довгий час, оскільки виїхав з країни, у зв`язку з чим вважає, що постанова державного нотаріуса підлягає скасуванню в частині саме з цих підстав.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.
Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (тут і надалі - Порядок № 296/5 в редакції, чинній на час винесення державним нотаріусом оскаржуваної постанови від 23.10.2024 про відмову у вчиненні нотаріальної дії), главою 10 розділу ІІ якого регулюється питання видачі свідоцтв про право на спадщину.
Підпунктами 4.12, 4.14 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Згідно з підпунктами пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку № 296/5 при оформленні спадщини за законом при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
У постановах Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) та від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 (провадження № 61-15155св20) зазначено, що тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції.
У постанові від 30 червня 2021 року у справі № 761/40184/16-ц (провадження № 61-5802св19) Верховний Суд сформулював такі правові висновки.
Законодавець передбачає можливість оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, нотаріальних актів до суду (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). У такому разі позовні вимоги можуть бути пред`явлені безпосередньо до нотаріуса.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) зазначено, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може привести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.
У порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.
Верховний Суд зазначає, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2021 року в справі № 227/5540/18 (провадження № 61-3521св20) зазначено, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасників нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 зазначено, що тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його компетенції.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд зазначає, що оскаржувана постанова відповідає вимогам закону та підстав для скасування її в частині визнання ОСОБА_2 таким, що фактично прийняв спадщину суд не вбачає. 
Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що звернення з такою вимогою як скасування постанови від 23.10.2024 державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Ловчинської Лариси Анатоліївни про відмову у вчиненні нотаріальних дій в частині визнання громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в Україні за адресою АДРЕСА_1 , сина померлого ОСОБА_4 , таким, що фактично прийняв спадщину за батьком ОСОБА_4 є неефективним способом захисту та не може призвести до відновлення порушеного права або інтересу позивача, оскільки існує спір про право щодо власності на частку у майні померлого.
На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у позові.
На підставі викладеного вище, керуючись ст. 50 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 1216, 1218, 1219, 1268 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 18, 43, 49, 76-81, 82, 84, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя          І.А. Усатова