ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2026 р. | Справа № 480/4860/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2026 року (ухвалене суддею Л.М. Опімах) по справі № 480/4860/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)"   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)", в якому просив суд: визнати протиправними дії Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)" щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі встановленої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р., додаткової щомісячної винагороди за період з 24.02.2022 р. по 07.07.2022 р. в розмірі 30000 грн. щомісячно; зобов`язати Державну установу "Роменська виправна колонія (№ 56)" нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову щомісячну винагороду, встановлену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р., за період з 24.02.2022 р. по 07.07.2022 р. в розмірі 30000 грн. щомісячно, враховуючи раніше проведенні виплати.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2026 р. частково задоволено адміністративний позов, а саме: визнано протиправними дії Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р. за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р.; зобов`язано Державну установу "Роменська виправна колонія (№ 56)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р., в розмірі 30000 грн. щомісячно за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р., з урахуванням виплачених сум; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2026 р. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вважає, що Постанова №168 (в редакції Постанови №793) передбачає виплату додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби в розмірі 30000 грн. пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, починаючи з 24.02.2022 р. Зазначає, що Міністерство юстиції України листом від 20.05.2022 р. №38144/16.3.2/32-22 довело, що розмір додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу, які несуть службу в органах і установах, визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому (у годинах) місячному періоді проходження служби. Аналогічна позиція викладена й у листі Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 25.05.2022 р. №22-88/5.1/5.1/24-22. Відповідач зазначає, що на підставі наказів позивачу виплачена додаткова винагорода за період з 24.02.2022 р. по 28.02.2022 р., з 01.03.2022 р. по 31.03.2022 р., з 01.04.2022 р. по 25.04.2022 р., з 26.04.2022 р. по 30.04.2022 р. та період з 01.05.2022 р. по 31.05.2022 р. за фактичну кількість годин несення служби. Крім того, вважає, що позивач пропустив місячний строк для звернення до суду з позовом, передбачений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. проходив службу на посаді заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)".
Позивач вважає, що Державною установою "Роменська виправна колонія (№ 56)" не здійснено йому нарахування та виплату в повному обсязі додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. щомісячно за період з 24.02.2022 р. по 07.07.2022 р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і початкового стану, поліцейським та їх сім`ям під час дії військового стану”.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” № 168 від 28.02.2022 р., в повному обсязі за період з 24.02.2022 р. до 07.07.2022 р., позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. №168 за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. у розмірі 30000 грн. щомісячно, з урахуванням виплачених сум.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Правовідносини щодо проходження громадянином України публічної служби в органах та підрозділах Державної кримінально-виконавчої служби України унормовані, насамперед, приписами Закону України від 23.06.2005 № 2713-IV “Про Державну кримінально-виконавчу службу України” (в подальшому - Закон № 2713-IV).
Частиною 1 статті 14 Закону № 2713-IV визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону № 2713-IV, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Згідно з ч. 5 ст. 23 Закону № 2713-IV, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України “Про Національну поліцію”, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 (в подальшому – Порядок № 925/5), яким передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
При виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів цього місяця. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на всій території України введений воєнний стан.
Одночасно із введенням воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 65/2022 “Про загальну мобілізацію”, затвердженим Законом України від 03.03.2022 р. № 2105-IX, оголошено про проведення загальної мобілізації.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінет Міністрів України 28.02.2022 р. прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в подальшому - постанова № 168), п. 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), – розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Згідно з пунктом 5 Постанови № 168 вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 р.
Постановою Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022 р. внесено зміни до пункту 1 Постанови № 168, а саме: доповнено абзац перший після слів “та поліцейським” словами “а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми “єПідтримка”.
Згідно з пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 350 від 22.03.2022 р. вказана постанова набрала чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 р.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що з 24.02.2022 р. у осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми “єПідтримка”, виникло право на отримання додаткової винагороди у розмірі 30000 грн. щомісячно.
Постановою Кабінету Міністрів України № 754 від 01.07.2022 р. внесено зміни до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” в абзаці першому слова “які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми “є-Підтримка” замінено словами “які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)”; після слова “щомісячно” доповнено словами “(крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць)”.
Згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 754 від 01.07.2022 р. ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022 р.
В подальшому з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 р. № 793 п. 1 Постанови №168 був викладений у такій редакції: "1. Установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.".
Згідно з п. 2 Постанови № 793 указана постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022 р.
Судовим розглядом встановлено, що позивач в період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. проходив службу на посаді заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення - начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)", яка розташована в с. Перехрестівка, Роменського району, Сумської області.
Суд апеляційної інстанції враховує, що розпорядженням Кабінету Міністрів України № 204-р від 06.03.2022 р. “Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми “єПідтримка” затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми “єПідтримка” згідно з додатком.
Відповідно до вказаного вище Переліку Програма “єПідтримка” поширюється на с. Перехрестівка, Роменського району, Сумської області.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 р., село Перехрестівка, Роменського району, Сумської області не було включено до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Отже, ОСОБА_1 у спірний період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. проходив службу в установі Державної кримінально-виконавчої служби, що розташована в межах адміністративно-територіальної одиниці, на території якої надається допомога в рамках Програми “єПідтримка”.
Таким чином, позивач у спірний період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. набув право на отримання додаткової щомісячної винагороди, встановленої Постановою №168, оскільки проходила службу в межах адміністративно-територіальної одиниці (Сумської область), на території якої надавалася допомога в рамках Програми “єПідтримка”.
Зі змісту наказів по установі від 25.05.2022 р. № 60/ОС-22 «Про надання додаткової винагороди», від 20.06.2022 р. №71/ОС-22 «Про внесення змін до наказу державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» №60/ОС-22 від 25.05.2022 р. «Про надання додаткової винагороди», від 08.08.2022 р. №Ю1/ОС-22 «Про надання додаткової винагороди» вбачається, що позивачу виплачена додаткова винагорода за період з 24.02.2022 р. по 28.02.2022 р., з 01.03.2022 р. по 31.03.2022 р., з 01.04.2022 р. по 25.04.2022 р., з 26.04.2022 р. по 30.04.2022 р. та період з 01.05.2022 р. по 31.05.2022 р. за фактичну кількість годин несення служби.
Таким чином, відповідачем нараховувалась та виплачувалась позивачу у період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. додаткова винагорода, яка розраховувалась пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.
Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 р. №168 за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. по 30000 грн. щомісячно.
Посилання відповідача на лист Міністерства юстиції України № 38144/16.3.2/32-22 від 20.05.2022 р., яким визначено розмір додаткової винагороди пропорційно фактичному часу несенню служби, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки листи Міністерства юстиції України не містять норм права та не можуть бути покладені в основу вирішення правовідносин між позивачем та відповідачем. Надані у листах роз`яснення мають рекомендаційний характер, а застосуванню до спірних правовідносин підлягає Постанова № 168, у відповідній редакції, що діяла на час їх виникнення.
Стосовно посилання відповідача на внесені постановою Кабінетом Міністрів України № 754 від 01.07.2022 р. зміни до Постанови №168 (які відповідно до пункту 2 застосовуються з 01.06.2022 р.), та постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 р. № 793, якими визначено виплату додаткової винагороди пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 р. № 1-зп, від 09.02.1999 р. № 1-рп/99, від 05.04.2001 р. № 3-рп/2001, від 13.03.2012 р. № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У даному випадку справа не стосується відповідальності позивача, даний спір пов`язаний з виплатою грошового забезпечення особі, відтак в період роботи позивача з 24.02.2022 р. до 31.05.2022 р. діяла норма пункту Постанови № 168 в наступній редакції: на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби).
Тобто, зазначена норма передбачала обов`язок відповідача обрахунку грошової винагороди саме виходячи із розміру 30000 гривень щомісячно.
За приписами ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Вказані зміни у правовому регулюванні спірних правовідносин не змінили обсягу права позивача на отримання додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. на місяць, передбаченому постановою № 168 у первинній редакції.
Аналогічний висновок щодо змісту постанов Кабінету Міністрів України № 168 та № 793 наведене, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 р. в справі № 260/3564/22, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2023 р. в справі № 260/3564/22 погодилася з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про те, що зміст внесених Постановою № 793 змін до Постанови № 168 в частині визначення розміру додаткової винагороди “до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць” замість “30000 гривень щомісячно” не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена урядом “пропорційність” із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у спірних правовідносинах відповідачем не доведено правомірність обрахунку розміру додаткової винагороди за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р., оскільки позивач здійснював свої функціональні обов`язки за ці періоди, а саме факту не відпрацювання позивачем норми робочого часу за спірний період.
Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач безпідставно не нарахував та не виплатив позивачу додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” № 168 від 28.02.2022 р., за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. у розмірі 30000 грн. щомісячно.
Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск строку звернення до суду з позовною заявою, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 р. №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" внесені зміни до КЗпП України.
Відповідно до п.1 розділу ІІ Закону №2352 цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 19.07.2022 р.
Внаслідок набрання чинності Законом №2352 зазнало змін правове регулювання правовідносин, які виникли з питань стягнення заробітної плати.
Зокрема, з 19.07.2022 р. в КЗпП України відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату, без обмеження будь-яким строком.
Разом з тим, стаття 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022 р., окремо взагалі не врегульовує питання щодо строку звернення до суду працівника з позовом про стягнення заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці.
Натомість, частиною 1 статті 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19.07.2022 р., встановлений загальний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який становить три місяця з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України, в редакції, чинній з 19.07.2022 р., встановлені спеціальні строки звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору: у справах про звільнення працівника місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення; у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Між тим, Закон №2352 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії у часі.
Отже, Закон №2352 містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19.07.2022 р.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги, які стосуються нарахування і виплати позивачу додаткової винагороди за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. в належному розмірі не обмежені будь-яким строком звернення до суду, тому позивач не пропустив строк звернення до суду.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправними дії Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р. за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р. та зобов`язання Державну установу "Роменська виправна колонія (№ 56)" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 р., в розмірі 30000 грн. щомісячно за період з 24.02.2022 р. по 31.05.2022 р., з урахуванням виплачених сум.
Таким чином, суд апеляційної інстанції переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної установи "Роменська виправна колонія (№56)" залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11.06.2026 по справі № 480/4860/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | О.В. Присяжнюк
Судді | | Л.В. Любчич   О.А. Спаскін