ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/48423/24 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Кузьменка В.В.,
Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому позивач просила суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову у призначенні пенсії від 01.05.2024 № 103650010416;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 24.04.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Позивач посилась на конституційні гарантії та принципи соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема статті 16, 21, 24 Конституції України, а також на правові позиції Конституційного Суду України щодо недопустимості обмеження пільг без рівноцінної заміни та обов`язку держави забезпечити особливі гарантії соціального захисту цієї категорії осіб. На думку позивача, законодавство про пенсійне забезпечення (Закон №1058-IV, Закон №1788-XII та Закон №796-XII) прямо встановлює право потерпілих категорії 3 на пенсію із зменшенням пенсійного віку за умови підтвердженого статусу і відповідного страхового стажу, який у позивача становить 41 рік 2 місяці 8 днів, що ПФУ не заперечувало в оскаржуваному рішенні. Позивач також наголосила на тому, що посвідчення видається уповноваженим органом державної влади, є документом суворого обліку та підтверджує право користування пільгами, а тому вимоги про окремі довідки про проживання при наявності посвідчення суперечать змінам до Порядку та усталеній судовій практиці.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії від 01.05.2024 № 103650010416.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 24.04.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2025 та від 02.02.2026 відкрито апеляційне провадження, призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Броварським МВ У МВС України в Київській області 04.10.1996 року (а.с. 18), є громадянкою України, уродженкою м. Славгород Могильовської області Республіки Білорусь.
У період з 26.04.1986 (дата аварії на Чорнобильській АЕС) по 31.07.1986, позивач постійно проживала у м. Славгород Могильовської області Республіки Білорусь.
З 15.08.1986 позивач розпочала трудову діяльність у Славгородській дитячій музичній школі викладачем по класу баяну, де працювала до 21.09.1990, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 (а.с. 21-27). Загальний період роботи на зазначеній посаді становив 4 роки 1 місяць 6 днів. У подальшому позивач переїхала до м. Бровари Київської області.
01.07.1993 Київська обласна державна адміністрація видала позивачу посвідчення громадянина серії НОМЕР_3 (категорія 3) (а.с. 28), яке підтверджувало її статус як особи, що постійно проживала чи працювала у зоні безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1990 році.
15.06.2023 позивач звернулася до Броварського відділу обслуговування громадян № 6 ГУ ПФУ у Київській області із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 23.06.2023 № 103650010416 (а.с. 49-50) позивачу було відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком. Підставами відмови стали: відсутність перекладу печатки у трудовій книжці; невизнання рішення Славгородського районного суду Республіки Білорусь від 2015 року у зв`язку з припиненням дії Мінської конвенції у відносинах з Республікою Білорусь; зазначення про те, що довідка Славгородського райвиконкому від 14.09.1992 № 609 не містить періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення; рекомендовано звернутись до ДАЗВ щодо надання висновку про факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.
На виконання вимог цього рішення, позивачка здійснила переклад печаток у трудовій книжці та звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про визнання на території України рішення Славгородського районного суду Могильовської області Республіки Білорусь від 28.01.2015 (а.с. 37-38, 41). Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2023 у справі №381/4549/23 (а.с. 43-47) клопотання позивача про визнання рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28.01.2015, що не підлягає примусовому виконанню, - задоволено. Визнано на території України рішення Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 28.01.2015, з урахуванням ухвали Славгородського району Могильовської області Республіки Білорусь від 23.08.2023, яким встановлено факт того, що позивач у період часу з 1986 року по 1990 рік проживала у АДРЕСА_1 , Республіки Білорусь. Ухвала набрала законної сили 20.03.2024.
Після цього, позивач повторно звернулась до органів ПФУ, однак рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області від 30.01.2024 (а.с. 51-52) їй було відмовлено через розбіжності у написанні прізвища ("Бодра" - " ОСОБА_2 ") у посвідченні серії НОМЕР_3 від 1993 року.
З метою усунення цієї розбіжності, Київська ОДА 11.04.2024 видала позивачці нове посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_4 (категорія 3) (а.с. 30) із правильним написанням прізвища.
08.02.2024 ГУ ПФУ у Київській області втретє відмовило позивачу у призначенні пенсії рішенням №103650010416 (а.с. 53-54), мотивуючи тим, що м. Славгород не належить до зони гарантованого добровільного відселення. На підтвердження протилежного, позивач отримала лист Державного агентства України з управління зоною відчуження від 11.03.2024 №03-892/12-24 (а.с. 48), в якому зазначено, що м. Славгород Могильовської області віднесено до зони з правом на відселення, що відповідає зоні гарантованого (добровільного) відселення.
24.04.2024 позивач вчетверте звернулась до Броварського відділу обслуговування громадян №6 із заявою про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, додавши нове посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_4 (категорія 3), ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області, трудову книжку та лист ДАЗВ від 11.03.2024 № 03-892/12-24. За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснювало ГУ ПФУ у Волинській області, яке рішенням від 01.05.2024 № 103650010416 (а.с. 55-56) відмовило позивачу у призначенні пенсії, пославшись на відсутність довідки про постійне проживання на території радіоактивного забруднення.
08.05.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ у Київській області з вимогою надати обґрунтовану відповідь щодо причин відмови (а.с. 57). 
Листом ГУ ПФУ у Київській області від 20.05.2024 № 1000-0202-8/85505 (а.с. 58-59), позивачу повідомлено, що за результатами опрацювання за принципом екстериторіальності документів ГУ ПФУ у Волинській області, відсутнє підтвердження факту проживання у зоні гарантованого добровільного відселення необхідної тривалості станом на 01.01.1993.
Не погоджуючись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову у призначенні пенсії, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення. У сукупності обставини справи свідчать про наявність у позивача підтвердженого статусу потерпілої особи категорії 3 та необхідного періоду проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, що дає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Натомість, відповідач вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача стосовно того, що у матеріалах справи позивача відсутня довідка про постійне проживання на територіях радіоактивного забруднення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені у Законі України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-XII).
Статтею 55 Закону № 796-XII, визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Відповідно до положень абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, а саме потерпілі від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років - на 3 роки та додатково 1 рік та 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
В примітці до пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-XII, зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
За нормами ч. ч. 2-3 статті 55 Закону № 796-XII, пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вона за станом на 1 січня 1993 року прожила або відпрацювала у цій зоні протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.
Відповідно до положень ст. 9 Закону № 796-XII, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт.
Частиною 1 статті 11 Закону № 796-ХІІ, визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, зокрема, належать: 3) особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Згідно з частиною 2 статті 14 Закону № 796-XII, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Згідно зі статтею 65 Закону № 796-XII, документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Відповідно до частини 3 статті 15 Закону № 796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Пунктом 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 (далі - Порядок № 51), визначено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
В пункті 10 Порядку № 51, уточняється, на підставі яких документів видається посвідчення. Зокрема, встановлено, що посвідчення видаються особам, які постійно проживають або працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток №6).
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501, затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 501)
Згідно із пунктом 2 Порядку №501 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законами України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Тож, з наведеного слідує, що саме посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій. Тому, надаючи особі відповідного посвідчення, держава визнає за особою право на пільги, встановлені чинним законодавством для власників такого посвідчення.
Ураховуючи те, що у посвідченні прямо зазначено, що позивач є громадянином із зони гарантованого добровільного відселення, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтвоаного та правильного висновку про те, що факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення є підтвердженим. У разі звернення особи із заявою про призначення їй пенсії із застосуванням ст. 55 Закону № 796-XII, для підтвердження особливого статусу заявника додається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування.
З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області рішенням від 01.05.2024 № 103650010416 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону № 796-XII, посилаючись на відсутність підтвердження факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення. При цьому, також вбачається, що це вже 4 звернення позивача до органу пенсійного фонду з цих підстав.
Слід звернути увагу на те, що ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2023 визнано на території України рішення Славгородського районного суду Могильовської області Республіки Білорусь від 28.01.2015, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 у м. Славгород у період 1986-1990 років. Ухвала Фастівського міськрайонного суду Київської області набрала законної сили 20.03.2024, а тому вищезазначені обставини в силу положень частини 4 статті 78 КАС України доказуванню не підлягають.
Крім того, підлягає врахуванню й те, що листом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 11.03.2024 №03-892/12-24 підтверджено, що м. Славгород Могильовської області віднесено до зони з правом на відселення, що відповідає зоні гарантованого (добровільного) відселення.
Додатково, позивач надала посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_4 від 11.04.2024 (категорія 3), видане Київською обласною державною адміністрацією, яке підтверджує її статус та право на користування пільгами, передбаченими законом.
Наведене, у сукупності, свідчить про наявність у позивача підтвердженого статусу потерпілої особи категорії 3 та необхідного періоду проживання/роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, що дає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Оскільки відповідач протиправно відмовив у задоволені заяви позивача про призначення пенсії за віком, суд першої інстанції обґрунтовано виснував про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати позивачу з 24.04.2024 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Тож, висновки суду першої інстанції по суті спору є цілком обґрунтованими та правильними.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Судові витрати розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді В.В. Кузьменко 

Я.М. Василенко