ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року  Справа № 902/579/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. ,  суддя Поліщук П.Я. 

секретар судового засідання Політуча В.В. 
за участю представників сторін:
позивача - Яценко Д.Ю. (в режимі відеоконференції);
відповідача-1 - Ковтонюк Ю.А, адвокат (в режимі відеоконференції);
відповідача-2 - не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 30 квітня 2026 року у справі № 902/579/26 (суддя Тварковський А.А) 
за позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 30.04.2026 у справі №902/579/26 заяву Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про вжиття заходів забезпечення позову, задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" та Вінницькій філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" вчиняти дії, спрямовані на припинення (обмеження) постачання/розподілу природного газу на об`єкти Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго".
Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу місцевого господарського суду в частині заборони Вінницькій філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" вживати заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії, спрямовані на припинення (обмеження) постачання/розподілу природного газу на об`єкти Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про вжиття заходів забезпечення позову.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Вінницької області норм процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 30.04.2026 у справі № 902/579/26. Призначено справу № 902/579/26 до розгляду на 20.07.2026 об 11:30 год.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду законною та обгрунтованою, а тому просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідач - 1 у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду незаконною та необґрунтованою, а тому просить її скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2026 справу №902/579/26 прийнято до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А., суддя Поліщук П.Я.
Разом з тим, колегією суддів враховано, що ухвалою суду від 06.07.2026 задоволено заяву представника відповідача-2 - адвоката Кравчук О.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та роз`яснено, що відповідно до ч.5 ст.197 ГПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо покладаються на учасника справи, який подав відповідну заяву.
Під час судового засідання представником відповідача-2 здійснювалися неодноразові спроби участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, однак технічний зв`язок не був забезпечений, у зв`язку з чим суд був позбавлений можливості заслухати його пояснення.
Частинами 11, 12 статті 270 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки учасника справи, стосовно якого відсутні відомості про його належне повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. При цьому неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою реалізації якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи, що представник відповідача-2 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, явка учасників справи обов`язковою не визнавалася, а матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.
Безпосередньо в судовому засіданні представники позивача, відповідача-1 повністю підтримали вимоги та доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, ухвалу місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" та Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Поряд з цим позивачем подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" просило прийняти таку заяву та вважати зміненим предмет позову у справі № 902/579/26, подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням позовних вимог у такій редакції:
- визнати протиправними дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" щодо примусового припинення (обмеження) постачання/розподілу природного газу Комунальному підприємству Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" у зв`язку із заборгованістю за договором від 28.10.2025 № 2302-ТКЕ(25)-01;
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" та Вінницьку філію Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" здійснити всі залежні від них дії, необхідні для відновлення постачання/розподілу природного газу на об`єкти позивача за адресою: вул. 600-річчя, буд. 13, м. Вінниця, 21100, EIC-код 56XQ0000X3INL00T.
Разом із позовною заявою в підсистемі ЄСІТС "Електронний суд" надійшла заява Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачам до набрання законної сили рішенням у справі вчиняти дії, спрямовані на припинення (обмеження) постачання/розподілу природного газу на об`єкти позивача на підставі доручення (доручень) Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", виданих у зв`язку із заборгованістю за договором від 28.10.2025 №2302-ТКЕ(25)-01, у тому числі за дорученнями, що змінюють дату або форму реалізації такого припинення.
Мотивуючи заяву про забезпечення позову, позивач зазначив про наявність реальної та безпосередньої загрози припинення (обмеження) постачання та розподілу природного газу на його об`єкти у зв`язку із наявністю заборгованості за договором від 28.10.2025 №2302-ТКЕ(25)-01, що підтверджується дорученням постачальника та повідомленнями про припинення газопостачання.
При цьому заявник звернув увагу, що відповідачем-2 двічі направлялися повідомлення про припинення газопостачання із різними датами його здійснення, що, на думку позивача, свідчить про триваючий характер загрози.
Позивач вказував, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист його прав, оскільки фактичне припинення газопостачання потребуватиме додаткових заходів для його відновлення та може спричинити виникнення нових спорів. На його переконання, заявлений захід забезпечення є співмірним із предметом позову, спрямований на збереження існуючого становища до вирішення спору по суті та не позбавляє відповідачів можливості реалізувати інші передбачені законом способи захисту своїх прав, зокрема щодо стягнення заборгованості.
Місцевий господарський суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються дані вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для її задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.136 ГПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав та інтересів особи, яка звернулася до суду.
Із наведених положень процесуального закону вбачається, що застосування заходів забезпечення позову є винятковим процесуальним засобом, який використовується за наявності належним чином підтверджених обставин, що свідчать про необхідність їх вжиття з метою забезпечення ефективного судового захисту.
За приписами статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд повинен оцінити доводи заявника з огляду на їх обґрунтованість, розумність та співмірність заявленого заходу, його зв`язок із предметом спору, імовірність утруднення чи неможливості ефективного захисту прав у разі невжиття такого заходу, а також необхідність дотримання балансу інтересів усіх учасників справи.
Отже, підставою для застосування заходів забезпечення позову є підтверджене належними та допустимими доказами існування фактичних обставин, з якими закон пов`язує необхідність їх вжиття.
Згідно з п.2 ч.1 ст.137 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачеві вчиняти певні дії.
Аналіз положень ст.ст. 136, 137 ГПК України свідчить, що звернення із заявою про забезпечення позову має бути належним чином обґрунтованим, а необхідність застосування відповідного заходу підтверджена доказами, які свідчать про існування обставин, з якими закон пов`язує можливість його вжиття.
Відповідно до ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, належними та допустимими доказами. При цьому предметом доказування у справах про забезпечення позову є, зокрема, наявність обставин, які свідчать про існування реальної загрози істотного ускладнення або унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав заявника у разі невжиття відповідних заходів.
З огляду на наведене, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має встановити не лише факт звернення із відповідною заявою, а й перевірити, чи підтверджуються доводи заявника належними та допустимими доказами, а також чи існує об`єктивна необхідність у застосуванні заявленого заходу забезпечення позову.
Насамперед колегія суддів виходить із того, що інститут забезпечення позову за своєю правовою природою є виключним процесуальним засобом, застосування якого спрямоване на гарантування реальності та ефективності судового захисту, позаяк його призначення полягає у недопущенні виникнення обставин, які до вирішення спору по суті можуть істотно ускладнити або навіть унеможливити виконання судового рішення чи поновлення порушених або оспорюваних прав особи.
Водночас з огляду на те, що застосування заходів забезпечення позову об`єктивно корелює із тимчасовим обмеженням прав та законних інтересів відповідача, суд зобов`язаний перевірити не лише наявність передбачених законом підстав для їх застосування, а й дотримання принципу співмірності, який виключає безпідставне чи надмірне втручання у сферу прав іншої сторони спору.
При цьому оцінка співмірності заявленого заходу забезпечення позову не може мати декларативний характер, а повинна здійснюватися шляхом співставлення можливих негативних наслідків від його застосування із тими наслідками, які можуть настати у разі його невжиття, з урахуванням предмета спору, характеру спірних правовідносин та необхідності забезпечення справедливого балансу інтересів усіх учасників справи.
Більше того, необхідність застосування відповідного заходу забезпечення позову не може презюмуватися лише з огляду на сам факт звернення особи до суду, оскільки саме заявник повинен довести існування конкретних фактичних обставин, які свідчать про реальність, безпосередність та об`єктивну ймовірність настання негативних наслідків у разі невжиття таких заходів.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд не досліджує обґрунтованість заявлених позовних вимог та не вирішує спір по суті, адже предметом відповідної процесуальної перевірки є виключно встановлення наявності передбачених законом обставин, які об`єктивно зумовлюють необхідність застосування відповідного заходу забезпечення позову.
Поряд із наведеним суд враховує, що законодавець, встановлюючи у ч.11 ст.137 ГПК України заборону на застосування заходів забезпечення позову, тотожних за своїм змістом заявленим позовним вимогам, мав на меті унеможливити підміну судового розгляду спору по суті вирішенням питання про забезпечення позову, що, у свою чергу, гарантує дотримання принципів змагальності сторін та процесуальної рівності учасників справи.
Зазначене зумовлює необхідність перевірки судом не лише формального співвідношення між заявленим заходом забезпечення позову та позовними вимогами, а й їх правової сутності, характеру спірних правовідносин та тих юридичних наслідків, які може спричинити застосування відповідного заходу ще до ухвалення рішення у справі.
З огляду на наведене, висновок про тотожність заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам не може ґрунтуватися виключно на їх зовнішній схожості чи однаковому способі захисту, а повинен бути результатом комплексної оцінки предмета позову, підстав його заявлення, змісту спірних правовідносин та правових наслідків, які породжує відповідний захід забезпечення.
Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом в ухвалі від 07.08.2018 у справі № 906/824/17 та постанові від 21.01.2019 у справі № 902/483/18.
Водночас у справах за позовами немайнового характеру суд має досліджувати насамперед не питання можливості виконання майбутнього судового рішення, а те, чи забезпечить невжиття відповідного заходу реальний та ефективний судовий захист порушеного права в межах одного судового провадження, без необхідності повторного звернення особи до суду для усунення наслідків його порушення.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на адресу Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" були направлені повідомлення про припинення (обмеження) газопостачання від 17.04.2026 №1267 та від 28.04.2026 №1336, якими позивача повідомлено про необхідність у визначені строки самостійно припинити газоспоживання, підготувати газоспоживне обладнання до пломбування та попереджено про примусове припинення (обмеження) транспортування природного газу у разі невиконання зазначених вимог, при цьому вказані повідомлення прийняті на виконання доручення Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" вих. №125/2/2/1-11129 від 31.03.2026 про припинення газопостачання, що у своїй сукупності свідчить про вчинення відповідачами послідовних дій, безпосередньо спрямованих на реалізацію процедури припинення газопостачання, а відтак підтверджує існування реальної, а не декларативної загрози порушення прав позивача.
Водночас направлення відповідачем повторного повідомлення про припинення газопостачання із перенесенням строку його здійснення не спростовує наявності відповідного ризику, а, навпаки, свідчить про збереження наміру реалізувати процедуру припинення газопостачання після зміни визначеної дати, що об`єктивно підтверджує триваючий характер такої загрози та не дає підстав вважати її такою, що втратила актуальність на момент звернення позивача із заявою про забезпечення позову.
Поряд із наведеним при оцінці співмірності заявленого заходу забезпечення позову підлягає врахуванню те, що відповідно до Закону України "Про критичну інфраструктуру" до життєво важливих функцій та/або послуг належить, зокрема, енергозабезпечення, у тому числі постачання теплової енергії, тоді як Комунальне підприємство "Вінницяміськтеплоенерго", здійснюючи діяльність у сфері теплопостачання, забезпечує населення послугами з опалення та гарячого водопостачання, у зв`язку з чим належить до об`єктів критичної інфраструктури, а тому можливі наслідки припинення постачання природного газу не можуть оцінюватися виключно крізь призму майнових інтересів сторін спору, позаяк їх настання потенційно впливає на безперебійне надання життєво необхідних послуг споживачам.
Крім того, визначальним у цьому випадку є і характер заявлених позовних вимог, оскільки предметом позову у справі № 902/579/26 (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) є, зокрема, вимога про визнання протиправними дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" щодо примусового припинення (обмеження) постачання та/або розподілу природного газу, тоді як заявлений спосіб забезпечення позову спрямований виключно на тимчасове збереження існуючого становища сторін до вирішення спору по суті шляхом недопущення вчинення саме тих дій, законність яких є предметом судового розгляду, що свідчить про його безпосередній зв`язок із предметом спору та правовою природою спірних правовідносин.
З врахуванням наведеного, заявлений захід забезпечення позову, будучи тимчасовим процесуальним засобом, покликаний запобігти настанню можливих негативних наслідків до вирішення спору по суті, не вирішує питання щодо наявності чи відсутності спірного права, не змінює змісту матеріальних правовідносин між сторонами та не породжує правових наслідків, тотожних задоволенню позовних вимог.
Оцінюючи заявлений захід забезпечення позову крізь призму критеріїв, визначених ст.ст. 136, 137 ГПК України, колегія суддів виходить із того, що такий захід кореспондує предмету заявленого позову, є співмірним із заявленими вимогами, спрямований виключно на збереження існуючого стану спірних правовідносин до вирішення спору по суті та не виходить за межі процесуальної мети інституту забезпечення позову.
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що тимчасове незастосування відповідачами заходів щодо припинення (обмеження) постачання природного газу спричинить для них негативні наслідки, які за своїм характером чи обсягом переважатимуть ті наслідки, що можуть настати для позивача у разі невжиття заходів забезпечення позову, тоді як вартість фактично спожитого природного газу підлягає оплаті у межах існуючих договірних правовідносин між сторонами, що, в свою чергу, не свідчить про порушення балансу їхніх майнових інтересів.
Не може залишатися поза увагою й те, що можливе припинення постачання природного газу підприємству, яке належить до об`єктів критичної інфраструктури та забезпечує надання життєво необхідних послуг з теплопостачання і гарячого водопостачання, об`єктивно створює ризики порушення безперервного функціонування соціально важливої інфраструктури територіальної громади, що потенційно може вплинути на належне функціонування закладів освіти, охорони здоров`я та інших об`єктів, діяльність яких безпосередньо залежить від безперебійного теплопостачання.
Відтак невжиття заявленого заходу забезпечення позову створює обґрунтовану ймовірність настання наслідків, усунення яких у разі подальшого задоволення позову вимагатиме від позивача вчинення додаткових юридичних та фактичних дій, що не відповідатиме завданню господарського судочинства щодо забезпечення ефективного судового захисту в межах одного судового провадження.
Наведений висновок відповідає правовому підходу, сформованому Верховним Судом у постановах від 05.11.2020 у справі №183з-20 та від 26.03.2025 у справі №914/2673/24, у яких за подібних фактичних обставин визнано обґрунтованим застосування заходів забезпечення позову, спрямованих на недопущення припинення постачання природного газу до вирішення спору по суті.
Посилання апелянта на те, що застосований місцевим господарським судом захід забезпечення позову є тотожним заявленим позовним вимогам, колегія суддів відхиляє як необґрунтоване.
Як вбачається зі змісту позовної заяви та заяви про забезпечення позову, предметом розгляду у даній справі є встановлення правомірності дій відповідачів щодо ініціювання та реалізації процедури припинення (обмеження) постачання природного газу, тоді як застосований судом захід забезпечення позову має виключно тимчасовий характер, спрямований на збереження існуючого фактичного та правового становища сторін до вирішення спору по суті і не породжує тих правових наслідків, які настануть лише у разі ухвалення рішення за результатами розгляду справи.
Сам по собі збіг способу захисту із характером заявленого заходу забезпечення позову не свідчить про їх тотожність у розумінні ч. 11 ст. 137 ГПК України, оскільки визначальним є не формальний зміст відповідної заборони, а її процесуальна мета та юридичні наслідки.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про недоведеність існування реальної загрози порушення прав позивача.
З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення із заявою про забезпечення позову відповідачами вже було розпочато процедуру припинення газопостачання шляхом направлення відповідних повідомлень із визначенням конкретних строків припинення газоспоживання, підготовки обладнання до пломбування та попередженням про примусове припинення розподілу природного газу, що свідчить про існування реальної, безпосередньої та документально підтвердженої загрози.
При цьому подальше відкликання окремого доручення не спростовує існування зазначених обставин, оскільки правомірність застосування заходів забезпечення позову оцінюється виходячи із фактичного стану на момент постановлення відповідної ухвали.
Безпідставними є також твердження апелянта про те, що його статус оператора газорозподільної системи виключає можливість застосування до нього заходів забезпечення позову, оскільки саме Вінницькою філією Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" були направлені позивачу повідомлення про припинення (обмеження) газопостачання, а також саме на цього відповідача покладається безпосереднє виконання технічних заходів щодо припинення розподілу природного газу на підставі доручень постачальника, у зв`язку з чим його процесуальний статус відповідача та поширення на нього заходів забезпечення позову безпосередньо корелює із характером спірних правовідносин.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо порушення принципу співмірності та балансу інтересів сторін, адже застосований судом захід забезпечення позову не позбавляє відповідачів права вимагати виконання договірних зобов`язань, звернутися до суду із вимогами про стягнення заборгованості або використовувати інші передбачені законом способи захисту своїх прав, а лише тимчасово обмежує реалізацію одного із способів впливу на споживача до вирішення спору по суті, натомість наслідки припинення газопостачання підприємству, яке забезпечує функціонування об`єктів критичної інфраструктури, є значно більш істотними та потенційно незворотними, що свідчить про дотримання судом першої інстанції принципу пропорційності.
Не приймаються колегією суддів і посилання апелянта на відсутність позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України", оскільки як вбачається з матеріалів справи, у подальшому позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, якою уточнено позовні вимоги, зокрема, заявлено вимоги і до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України".
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосував норми процесуального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для вжиття відповідних заходів забезпечення позову, тоді як наведені в апеляційній скарзі доводи зазначених висновків не спростовують, не містять посилань на обставини чи докази, які залишилися поза увагою місцевого господарського суду або могли б вплинути на правильність вирішення питання про забезпечення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Згідно приписів ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що ухвала Господарського суду Вінницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування. 
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" в особі Вінницької філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" залишити без задоволення. 
2. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 30 квітня 2026 року у справі №902/579/26 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складений "22" липня 2026 р.

Головуюча суддя Коломис В.В. 

Суддя   Саврій В.А. 

Суддя   Поліщук П.Я.