ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/1595/26
14 липня 2026 року	м.Тернопіль	

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 1), комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 2), військової частини НОМЕР_1 (відповідач 3) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 – комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію";
- зобов`язати відповідача-2 – комісію з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 поновити ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію";
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-1 – ІНФОРМАЦІЯ_1 №75 від 16.03.2026 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації та особливий період" у частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-3 – військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення;
- зобов`язати відповідача-3 – військову частину НОМЕР_1 виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та звільнити з військової служби ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.01.2026 ОСОБА_1 особисто через центр надання адміністративних послуг направив на ім`я голови комісії територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяву про надання (оформлення) відстрочки на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивачем отримано повістку з вимогою з`явитися в ІНФОРМАЦІЯ_2 для уточнення даних. Станом на 16.03.2026 у позивача була наявна оформлена чинна відстрочка на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. 
16.03.2026 ІНФОРМАЦІЯ_2 видано наказ №75 від 16.03.2026, яким ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до військової частини НОМЕР_1 . Позивач не погоджується з наказом про призов військовозобов`язаних до Збройних Сил України за загальною мобілізацією у частині, що стосується позивача та прийняттям відповідачем 3 наказу про зарахування до списків особового складу військової частини, що стало підставою для звернення до суду.
Ухвалою суду від 06.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 09.04.2026 у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Сабатюк Н.П. про розгляд справи №500/1595/26 в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.
Представником військової частини НОМЕР_1 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства. Також зазначає, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації у період дії воєнного стану 16.03.2026. Вказує, що наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 №75 від 16.03.2026 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації та особливий період" у частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час звернення до суду такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. За таких обставин стверджує, що відсутні підставі для визнання протиправним наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2024 № 87 про зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення. Просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , Комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 , військової частини НОМЕР_1 .
Представником ІНФОРМАЦІЯ_3 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивач за результатами проходження медичного огляду ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до довідки № 2026-0316-2151- 0945-7 від 16.03.2026 визнаний придатним до служби. Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) від 16.03.2026 №75 «Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період» позивача призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлено до місця проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 . Вважає, що організацію проведення призову позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що включала в себе надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та порядок її оформлення, організацію медичного огляду та процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період проведено із дотриманням встановленого порядку та в межах повноважень визначених законодавством.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
12.01.2026 ОСОБА_1 через центр надання адміністративних послуг направив на ім`я голови комісії територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяву про надання (оформлення) відстрочки на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
16.03.2026 ІНФОРМАЦІЯ_2 складено повідомлення №3809 про те, що комісією з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано надану відстрочку на підставі підтвердних документів щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до абзацу 9 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, що оформлено протоколом №25 від 16.03.2026. Причини скасування: форма № 080-4/о не підтверджує потребу в постійному сторонньому догляді та відсутня печатка ЛКК. Є сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка може здійснювати догляд згідно вимог статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 (зі змінами).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (з питань мобілізаційної підготовки, мобілізаційної готовності та мобілізації) від 16.03.2026 №75 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період" ОСОБА_1 призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2026 №87 позивача зараховано до списків особового складу частини, на всі інші види забезпечення.
Позивач, посилаючись на те, що має підстави для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", проте був 16.03.2026 призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 16.03.2026 №75 "Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період", вважає останній протиправним та просить суд скасувати протиправні щодо нього зазначені накази.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Також статтею 65 Основного Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі також - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2, 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 9 статті 1 Закону №2232-XII, серед іншого, визначено, що стосується військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Частинами 2-3 статті 2 Закону №2232-XII, зокрема передбачено, що проходження військової служби здійснюється:
громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Відповідно до частини 1 статті 39 Закону №2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.
Громадяни України, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які раніше не проходили військову службу в Збройних Силах України, інших військових формуваннях, проходять курс базової загальновійськової підготовки тривалістю не менше ніж один місяць.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено наступні види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VІІІ (далі також - Закон №389) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває дотепер.
Також, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (далі також - Закон №3543-XII).
Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Також, абзацом 5 статті 1 Закону №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований порядок початку, призупинення і закінчення проходження військової служби.
Відповідно до пункту 4 частини 1 та частини 3 статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Як встановлено судом, позивач призваний 16.03.2025 на військову службу по мобілізації для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Водночас, позивач вважає протиправними дії відповідача щодо його мобілізації та проходження військової служби, оскільки він оскільки він здійснює постійний догляд за хворою матір`ю та має право на відстрочку відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". З цього приводу суд зазначає таке.
Так, статтею 23 Закону №3543-XII урегульовано правовідносини щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Зокрема, відповідно до пункту 9 частини 1 цієї статті не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду.
Частинами 7-9 статті 23 Закон №3543-XII передбачено, що перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів забезпечується неможливість надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації більше ніж одному військовозобов`язаному з підстав, зазначених у пунктах 9-14 частини першої цієї статті.
Разом з цим суд звертає увагу, що частиною 3 статті 1 Закону №2232-XII передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до пункту 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 (далі також - Порядок №1487 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, серед іншого: організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; виявляють призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які проживають на території адміністративно-територіальної одиниці, проте не перебувають на військовому обліку; організовують оповіщення та у разі потреби можуть здійснювати безпосередньо через військових посадових осіб, військовослужбовців, державних службовців, працівників, визначених рішенням керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, оповіщення призовників, військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання тощо) шляхом вручення повісток під їх особистий підпис (додаток 11) та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів і забезпечують здійснення контролю за їх прибуттям.
Додатком №2 до Порядку №1487 встановлено Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (надалі - Правила), пунктом 1 яких встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні, серед іншого:
- перебувати на військовому обліку, зокрема, за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані розвідувальних органів - у відповідному підрозділі розвідувального органу). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад;
- подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право громадян на відстрочку від призову на базову військову службу.
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що праву позивача на відстрочку (не бути призваним на військову службу під час мобілізації) кореспондує його обов`язок з дотриманням правил військового обліку, в тому числі і щодо подання документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу.
Відповідно до військово-облікового документу, сформованого станом на 16.03.2026, позивач мав чинну відстрочку до завершення мобілізації, тип відстрочки - п. 9 ч. 1 ст. 23 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
12.01.2026 ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я голови комісії територіального центру комплектування та соціальної підтримки про надання (оформлення) відстрочки на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
До заяви згідно опису вхідного пакета документів долучив:
– висновок ЛКК про потребу в постійному догляді, 
- свідоцтво про народження особи, що здійснює догляд, 
- акт встановлення факту догляду, 
- облікову картку платника податків, 
- паспорт.
Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 01.08.1990 встановлено, що батьком ОСОБА_1 вказано ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 .
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 19.11.2019.
Як слідує із витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи ОСОБА_3 №160/25/2249/В від 09.10.2025, дата встановлення інвалідності 29.09.2025, група інвалідності третя (ІІІ).
Висновком №136 про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 08.12.2025 за формою №080-4/о, ОСОБА_3 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
На переконання позивача, факт здійснення догляду за хворим батьком, який потребує такого догляду, надає йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону №3543-XII.
Суд зауважує, що процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення, організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби, процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, механізм відправлення військовозобов`язаних та резервістів до місць проходження військової служби визначено у Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі також - Порядок №560).
Відповідно до пункту 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Пунктом 57 Порядку №560, серед іншого, передбачено, що для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним, які перебувають на військовому обліку в розвідувальних органах, СБУ, відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період наказами керівників відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіонального органу СБУ утворюються відповідні комісії. Надання військовозобов`язаним відстрочок комісіями, утвореними в розвідувальних органах, СБУ, здійснюється відповідно до цього Порядку.
Питання надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації заброньованим на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, за підприємствами, установами і організаціями, а також посадовим (службовим) особам, зазначеним у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5, комісією не розглядаються.
Відповідно до пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
Під час подання заяви військовозобов`язаний пред`являє військово-обліковий документ (військово-обліковий документ в електронній формі). Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.
Відповідно до пункту 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.
Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.
Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.
Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Тобто зазначеними нормами визначений порядок звернення із заявою та оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Додаток 5 до Порядку визначає перелік документів, що підтверджують право на відстрочку згідно п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”:
- для особи, яка потребує постійного догляду, - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Позивачем до заяви про надання відстрочки від 12.01.2026 долучено висновок №136 про наявність порушень функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 08.12.2025 за формою №080-4/о, виданий ОСОБА_3 та яким рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, а також акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду за ОСОБА_3 від 07.01.2026 №03.1-19/50.
Як слідує з військово-облікового документу, сформованого станом на 16.03.2026, ОСОБА_1 надано відстрочку до завершення мобілізації.
Разом з тим, 16.03.2026 ІНФОРМАЦІЯ_2 складено повідомлення №3809 про те, що комісією з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано надану відстрочку на підставі підтвердних документів щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до абзацу 9 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, що оформлено протоколом №25 від 16.03.2026. Причини скасування: форма № 080-4/о не підтверджує потребу в постійному сторонньому догляді та відсутня печатка ЛКК. Є сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка може здійснювати догляд згідно вимог статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 (зі змінами).
Відтак, спірним у цій справі є питання наявності підстав для скасування цієї відстрочки згідно з рішенням, оформленим протоколом Комісії №25 від 16.03.2026 про скасування військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки форма довідки № 080-4/о не підтверджує потребу в постійному сторонньому догляді та відсутня печатка ЛКК. Є сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка може здійснювати догляд.
Матеріали справи свідчать, що позивач отримав відстрочку на підставі пункту 9 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII для догляду за батьком і надав необхідні і достатні документи, які передбачені Порядком №560, для оформлення відстрочки по догляду за своїми батьками (а не батьками дружини).
Згідно з додатком 5 до Порядку №560, який визначає Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, у випадку подання заяви про відстрочку на підставі пункту 9 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII документами, що підтверджують право на відстрочку, зокрема, є:
для особи, яка потребує постійного догляду, - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;
для особи, яка зайнята постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю, - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб або свідоцтво про народження дитини, або свідоцтво про народження особи, яка здійснює постійний догляд);
для особи, яка зайнята постійним доглядом за батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб та свідоцтво про народження дружини (чоловіка), документи, що підтверджують неможливість здійснення постійного догляду дружиною (чоловіком) або іншим працездатним членом сім`ї (висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу іншого працездатного члена сім`ї в постійному догляді або свідоцтво про смерть такого члена сім`ї, або витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або рішення суду про визнання безвісно відсутнім або рішення суду про оголошення його померлим), документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).
Із наведеного слідує, що під час мобілізації військовозобов`язані, які зокрема зайняті постійним доглядом за своїми батьком чи матір`ю, які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду, не підлягають призову на військову службу, а для набуття права на відстрочку такій особі достатньо надати лише документ, який підтверджує родинні зв`язки, а для особи яка потребує догляду - довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
На підтвердження цих обставин позивач надав до відповідача висновки ЛКК щодо ОСОБА_3 (за формою № 080-4/о) про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 08.12.2025 №136 та про потребу у постійному сторонньому догляді від 08.12.2025 №136. Надаючи оцінку таким висновкам, суд зазначає, що документи містять обов`язкові реквізити, зокрема дату видачі і номер, містять відмості про заклад охорони здоров`я, яким їх видано, наявні відомості про голову, секретаря і членів ЛКК (прізвище, ініціали та підписи осіб), висновок від 08.10.2025 №136 містить прямокутну і круглу печатку лікувального закладу, а також круглу печатку ЛКК, висновок за формою №080-4/о містить прямокутну і круглу печатку лікувального закладу. Разом з тим, суд зазначає, що довідка форми №080-4/о видається на підставі первинних медичних документів, якими у цій справі є висновок ЛКК від 08.12.2025 №136, що засвідчений печаткою ЛКК.
Також позивач надав акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 07.01.2026, згідно з яким комісією представників Байковецької сільської ради встановлено факт здійснення постійного догляду ОСОБА_5 за батьком ОСОБА_3 за місцем проживання: по АДРЕСА_1 . Акт складений за формою, визначено додатком 8 до Порядку №560, та свідоцтво про своє народження для підтвердження родинних зав`язків.
Відтак, на переконання суду, подані позивачем зазначені документи були достатніми для підтвердження необхідності здійснення позивачем постійного догляду за батьком, який потребував такого на підставі зазначених медичних документів. У разі наявності у відповідача сумнівів у достовірності поданих документів, він не позбавлений був права вживати заходів для перевірки отриманих від позивача документів, однак таких не вживав, що свідчить про надто формальний підхід відповідача до скасування раніше наданої ним відстрочки. 
Щодо доводів про наявність інших членів сім`ї позивача, які можуть здійснювати постійний догляд, суд виходить з такого.
Пунктом 58-1 Положення №560 передбачено, що військовозобов`язані, зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю, не зазначають у заяві, зазначеній у пункті 58 цього Порядку (додаток 4), інформацію про інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд.
Отже, військовозобов`язаний, зайнятий постійним доглядом за своїми батьком чи матір`ю, не повинен зазначати у заяві, інформацію про інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд.
Позивач для отримання права на відстрочку на підставі пункту 9 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII надав відповідачу разом з заявою про надання відстрочки усі необхідні документи на підтвердження здійснення постійного догляду за батьком. Відповідно у Комісії не було підстав у подальшому скасовувати своє рішення про надання відстрочки позивачу, оскільки є інші члени родини, які можуть здійснювати такий догляд. Таке питання (наявності інших членів сім`ї) при оцінці підстав для надання відстрочки військовозобов`язаному для догляду за своїми батьками не має значення.
Окрім того, не може залишитися поза увагою і порядок ухвалення рішень Комісією, зокрема 16.03.2026.
Так, відповідно до протоколу №25 від 16.03.2025 на засіданні Комісії щодо розгляду питань скасування військовозобов`язаним відстрочки при ІНФОРМАЦІЯ_6 на були присутні 7 членів комісії; результати голосування по питанню скасування відстрочки ОСОБА_1 зафіксовані як за - 3, проти - 3, утрималось - 0, не брали участі у голосуванні - 0, тобто відображено лише 6 голосів із 7 присутніх; протокол підписано головою Комісії, секретарем та шістьма членами Комісії. Отже, з наведеного слідує, що у голосуванні брали участь лише 6 осіб, що відображено у протоколі, а спірне рішення про скасування відстрочки не було прийняте більшістю голосів її членів.
Отже, отримавши відстрочку із призову по мобілізації позивач мав правомірні очікування на реалізацію такого права без свавільного втручання держави. Конституційний Суд України, розвиваючи практику застосування статті 8 Основного Закону України, вказав, що верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій держави. Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, зокрема, у контексті таких основоположних його складових: принцип законності, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду. Верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат (абзаци третій, четвертий, шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року №6-р/2019).
Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року №6-р/2019).
Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року №1-2/2016).
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (Справа "Михайлюк та Петров проти України" (Заява № 11932/02), пункт 25, "Полторацький проти України" №38812/97, пункт 155).
Окрім того, Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 визначив підходи щодо застосування принципу "легітимних очікувань" (legitimate expectations):
"... 75. Також колегія суддів зазначає, що поняття "легітимні очікування", головним чином походять від англійського терміну "legitimate expectations" як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.
76. Принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.
77. Принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно- правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.
78. Легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).
79. Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права...".
За таких умов, у цих спірних правовідносинах, після отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач мав легітимні очікування на реалізацію такого права за відсутності протиправного втручання.
За таких обставин, рішення Комісії щодо скасування відстрочки від призову під час мобілізації, утвореної при ІНФОРМАЦІЯ_6 , оформлене протоколом № 25 від 16.03.2026 в частині скасування відстрочки від призову під час мобілізації щодо ОСОБА_1 , є необґрунтованим, прийнятим без урахування та дослідження всіх обставин, з порушенням процедури, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
Щодо вимог позивача про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 та її Комісії з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації поновити відстрочку від призову на військову службу, суд зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки визнання протиправним та скасування рішення Комісії, оформлене протоколом №25 від 16.03.2026 в частині скасування позивачу відстрочки, є достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача.
При цьому суд зауважує, що згідно відомостей електронного військово-облікового документу позивача, відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період згідно пункту 9 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" була надана позивачу строком до 04.05.2026, тобто є такою, що вичерпала свою дію станом на дату розгляду справи.
Таким чином, поновлення позивачу відстрочки, яка була чинною до 04.05.2026, жодним чином не впливає на його правовий статус, а відтак не є належним способом захисту його порушених прав.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №75 від 16.03.2026 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації та особливий період" у частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 суд виходить з такого.
Правова процедура встановлює межі вчинення повноважень органом публічної влади і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження таких дій особою, чиї інтереси вона зачіпає, до суду.
Встановлена правова процедура як складова принципу законності та принципу верховенства права є важливою гарантією недопущення зловживання з боку органів публічної влади під час прийняття рішень та вчинення дій, які повинні забезпечувати справедливе ставлення до особи.
Ця правова процедура спрямована на забезпечення загального принципу юридичної визначеності, складовою якої є принцип легітимних очікувань як один з елементів принципу верховенства права.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, рішенням суду у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.
Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Необхідно наголосити на тому, що додатком 10 до Порядку № 560 затверджено форму повідомлення про скасування наданої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, і вказана форма чітко передбачає зазначення у такому повідомленні пропозиції особисто прибути до установи, що видала довідку про відстрочку, з метою її повернення.
Крім того, у примітці до вказаної форми передбачено, що повідомлення може бути надіслане на адресу заявника поштовим відправленням з повідомленням про вручення або на адресу електронної пошти, зазначену у заяві.
З наведених обставин слідує, що законодавцем передбачено обов`язкове інформування військовозобов`язаного про прийняте відносно нього рішення щодо скасування відстрочки (шляхом направлення поштовим відправленням або на адресу електронної пошти), а також надання такій особі можливості особисто прибути до відповідного ТЦК та СП з метою повернення довідки про відстрочку. При цьому, військовозобов`язаний у випадку скасування йому відстрочки не позбавлений права повторно звернутись з відповідною заявою та підтвердними документами для надання йому відстрочки від призову на військову службу з законодавчо визначених підстав.
При цьому, на думку суду, прийняття в один день 16.03.2026 рішення про скасування відстрочки та наказу про призов на військову службу фактично позбавило позивача можливості реалізувати право на повторне звернення з заявою про відстрочку, що свідчить про порушення визначеної Порядком №560 процедури.
Суд погоджується, що питання мобілізації та призову на військову службу є надзвичайно важливою та чутливою темою в умовах введеного на території України воєнного стану та браку мобілізаційних ресурсів, проте зазначені обставини не можуть бути виправданням порушень, допущеними відповідачами у спірних правовідносинах.
Отож, протиправне скасування відстрочки позивачу та його подальша мобілізація свідчать про протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо призову ОСОБА_1 під час мобілізації та наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 №75 від 16.03.2026 в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації.
Стосовно доводів відповідача, що після видання оскаржуваного наказу такий вичерпав свою дію реалізацією, суд зазначає, що позивач не позбавлений права в судовому порядку оскаржити індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо стосується його прав та законних інтересів.
Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06.10.2021 у справі №9901/26/21, від 03.11.2021 у справі №9901/226/21, від 02.02.2022 у справі № 9901/256/21, від 16.03.2023 у справі № 9901/494/21, від 06.04.2023 у справі № 990/152/22, від 14.09.2023 у справі №990/73/23.
Можливість оскарження актів індивідуальної дії не шкодить самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Тобто індивідуально-правові акти можуть бути предметом оскарження в адміністративній справі.
Отже, у разі видання суб`єктом владних повноважень, в цьому випадку наказу про призов позивача на військову службу за мобілізацією, позивач, враховуючи очевидну протиправність видання такого наказу (наявність у нього відстрочки від проходження військової служби), має законне право звернутись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу в частині, яка безпосередньо стосується позивача, що ним (позивачем) фактично і було зроблено у цій справі. Такий спосіб судового захисту як визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, є ефективним та належним, не призводить до порушення публічних правовідносин щодо проходження громадянами військової служби за мобілізацією, а навпаки дозволяє попередити в майбутньому порушення прав та законних інтересів позивача.
Отже, щодо позовної вимоги про скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №75 від 16.03.2026 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період" суд зазначає, що вважає за необхідне задовольнити вимоги щодо визнання його протиправним та скасування у контексті сатисфакції порушеного права позивача, оскільки під час розгляду цієї справи судом встановлено, що на момент винесення наказу про призов позивача на військову службу під час мобілізації та до моменту зарахування до списків особового складу, останній у відповідності до вимог статті 23 Закону №3543- XII мав реалізоване право на відстрочку від призову на військову службу та не підлягав такому призову на підставі пункту 9 частини третьої статті 23 Закону №3543-ХІІ.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу суд виходить з такого.
Після видання начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 наказу №75 від 16.03.2026 про призов позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, виникли правовідносини щодо проходження військової служби, особливості якої визначаються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.
Водночас незаконна мобілізація може порушувати права громадян, зокрема право на свободу та право на обрання форми служби. Захист цих прав може включати звернення до суду, а також право на звільнення з військової служби, якщо незаконна мобілізація є наслідком порушення закону.
У національному законодавстві відсутній чіткий механізм поновлення прав особи, яка була незаконно мобілізована, шляхом використання легітимних процедур звільнення зі служби. Це означає, що для фізичних осіб, які зазнали неправомірного втручання зі сторони держави у особі відповідного суб`єкта влади, і для поновлення прав яких не встановлений чіткий порядок, виникає ситуація правової невизначеності, яка може тривати роками.
Разом з тим, ризик негативних наслідків будь-якої помилки державного органу, пов`язаної з неналежним урядуванням, повинен покладатись на державу, а не на особу, відтак помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, які зазнали протиправного втручання.
Відповідно до частини першої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд послуговується практикою Європейського суду з прав людини
Аналізуючи рішення Європейського суду з прав людини, можна виокремити такі основні складові принципу належного урядування, які становлять його зміст:
1) на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок;
2) у разі, якщо йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб;
3) ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються;
4) принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість;
5) потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків;
6) такі помилки не повинні бути усунені за рахунок зацікавленої особи, особливо там, де немає конфлікту приватних інтересів.
Зазначені підходи до тлумачення цього принципу наведені у таких рішеннях у справах Європейського суду з прав людини, як: «Москаль проти Польщі» (п. 73), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (п. 58), «Лелас проти Хорватії» (п. 74), «Ґаші проти Хорватії» (п. 40), «Трґо проти Хорватії» (п. 67), «Рисовський проти України» (п. 71) та інших.
Отже, у разі відсутності дієвого механізму поновлення права особи не повинен унеможливлюватись загалом захист її інтересів, гарантованих Конституцією України, що означає - у цьому випадку держава повинна самостійно нести відповідальність за невиконання нею свого зобов`язання або за допущені порушення.
Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд не позбавлений права захистити інтереси особи, виходячи в першу чергу зі змісту вказаного принципу.
У свою чергу, допущені законодавцем прогалини у правових актах та нормах, а також вчинені суб`єктами влади порушення під час застосування таких правових норм, не можуть виправдовувати неправомірне втручання в реалізацію особою належних їй прав та інтересів.
Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлював та застосовував доктрину під умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульовану Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили.
Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.
Іншими слова неправомірні діяння, не можуть породжувати правомірний результат.
Суд також враховує те, що позивач, не дивлячись на незаконність рішення про його призов на військову службу, перебуває на військовій службі, фактично виконуючи обов`язок, передбачений статтею 65 Конституції України.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Водночас, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не передбачає особливостей щодо процедури виключення зі списків особового складу військової частини тих військовослужбовців, які були зараховані на службу внаслідок дій суб`єкта владних повноважень, що не відповідали вимогам закону в частині порядку призову/мобілізації на службу.
Зважаючи на це суд вважає, що у цьому випадку можливим ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання командира військової частини, де позивач проходить службу, виключити його зі списків особового складу, звільнивши з військової служби.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту суд в першу чергу враховує його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Так, відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
У цьому випадку, за відсутності правових підстав для призову позивача на військову службу під час мобілізації, як особи, яка має право та оформила відстрочку для догляду за батьком, який потребує постійного стороннього догляду, а відповідач її протиправно скасував та незаконно мобілізував позивача шляхом вчинення протиправних дій, суд погоджується з представником позивача, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде не лише визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №75 від 16.03.2026 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, а також зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу, оскільки зарахування його до списків особового складу є похідним від протиправного наказу про призов та не має самостійних правових підстав для існування.
Зарахування особи до списків особового складу військової частини стало безпосереднім наслідком незаконної мобілізації, а тому збереження юридичного статусу військовослужбовця за позивачем, унеможливлює фактичне відновлення порушеного права позивача та залишає його у стані правової невизначеності.
Аналогічні висновки викладені Восьмим апеляційним адміністративним судом у постанові від 29.05.2026 у справі №260/9985/25.
Чинне законодавство не містить положень, які б дозволяли суб`єкту владних повноважень діяти на власний розсуд, видати акти індивідуальної дії, які є очевидно протиправними, не дозволяють мобілізовувати працівника, який має відстрочку від проходження військової служби та направляти його до військової частини.
Суд зауважує, що хоч Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» не передбачено такої підстави для звільнення з військової служби як незаконна мобілізація, проте, проходження військової служби є безпосереднім наслідком від наказу про мобілізацію, а отже з метою ефективного захисту порушеного права позивача та повного його відновлення буде саме зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виключити його зі списків особового складу, звільнивши з військової служби. При цьому, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд обирає спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, вказавши в частині виключення позивача зі списків особового складу також про звільнення з військової служби.
Щодо доводів відповідачів, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу за мобілізацією є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинить відновлення попереднього становища особи, яка була призвана на військову службу, з посиланням на висновки Верховного Суду висловлені у постанові від 05.02.2025 по справі №160/2592/23, суд не приймає її до уваги, оскільки кожна справа має свої особливості, свої індивідуальні обставини, які встановлюються на підставі доказів.
Справи, які переглядав Верховний Суд (постанова від 05.02.2025 по справі №160/2592/23, схожий висновок викладений у постанові від 14.05.2026 у справі №620/183/23) не релевантні до обставин цієї справи. Так у справі №160/2592/23, на яку покликається відповідач, основний акцент позивача-військовослужбовця був на тому, що він не проходив військово-лікарську комісію, позивач оскаржував не акт індивідуальної дії (наказ начальника районного ТЦК та СП про мобілізацію позивача), а дії щодо порушення, допущені під час процедури проведення ВЛК. Обставини справи №620/183/23 стосуються того, що мобілізовано позивача, який мав право на відстрочку, проте не реалізував його у встановленому законом порядку.
У цій же справі позивач мав належним чином оформлену відстрочку від призову на військову службу, яку протиправно скасовано, і в цей же день направлено на ВЛК, проведено медичний огляд та відразу мобілізовано, тобто обставини справи не є тотожними.
Отже, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу військової частини №87 від 18.03.2026 в частині призову ОСОБА_1 на військову службу, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону №2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Тобто, для громадян України, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період їх правовий статус змінюється на правовий статус військовослужбовця з дня відправлення громадянина у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, тобто з дня, який встановлений у наказі про їх призов на військову службу.
Наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 №280, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14.11.2022 за №1407/38743, затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, яка визначає організацію і порядок обліку військовослужбовців та працівників в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 2 розділу XII Інструкції №280 військовослужбовці військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період зараховуються в день прибуття до списків особового складу військової частини в порядку, установленому пунктами 30-32 розділу II цієї Інструкції.
Первинне призначення на посади військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також призначення (переміщення) військовослужбовців, які перебувають на військовій службі, відповідно до їх мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом, здійснюються наказом командира військової частини по стройовій частині незалежно від номенклатури посад для призначення. Накази по стройовій частині видаються всіма військовими частинами, що формуються та утримуються на окремому штаті.
Пунктом 32 Розділу ІІ Інструкції №282 встановлено, що зарахування до списків особового складу військової частини здійснюється у день прибуття військовослужбовців (прийому на роботу працівників) до військової частини.
Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) є, зокрема, для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Суд зазначає, що організація обліку та призову громадян в особливий період, в тому числі щодо перевірки наявності підстав для відстрочки від призову під час мобілізації на військову службу, покладена на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Разом з тим, зарахування до штату військової частини та виключення з нього здійснюється наказами по стройовій частині відповідної військової частини. Відповідне зарахуванням здійснюється не на власний розсуд, а на підставі іменних списків команд, які надходять від територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.03.2026 №87 позивача зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, встановлено тарифний розряд, посадовий оклад та інші види грошового забезпечення. Тобто, з 16.03.2026 позивач є військовослужбовцем, проходить військову, виконує відповідні посадові обов`язки та отримує грошове забезпечення.
Таким чином, скасування наказу про зарахування його до списків військової частини не змінить у позивача правового статусу військовослужбовця, при цьому, такий наказ вичерпав свою дію внаслідок його реалізації.
В абзаці третьому підпункту 10.2 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначено, що скасування акта суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.
Суд звертає увагу, що пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Вказаним законом не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов на військову службу та зарахування особи до списків особового складу військової частини. З огляду на викладене саме по собі скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №87 від 18.03.2026 в частині призову та зарахування позивача до списків особового складу військової частини не відновить початковий стан і не призведе до поновлення порушених прав позивача, про які він просить у позові.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2026 №87 в частині призову та зарахування позивача до списків особового складу задоволенню не підлягають.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, надавши правову оцінку доводам сторін, викладеним у поданих ними заявах по суті, а також оцінивши спірні правовідносини з урахуванням наведених вище норм матеріального права, суд дійшов висновку, що відповідачами не доведено правомірність своєї поведінки та прийнятих рішень, що є предметом оскарження.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки позовні вимоги, за які позивачем сплачено судовий збір, задоволено частково, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 , протиправне рішення Комісії якого стало причиною виникнення спірних правовідносин, на користь позивача судовий збір у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог в сумі 532,48 грн (1/2 від 1064,96 грн).
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оформлене протоколом №25 від 16.03.2026.
Визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.03.2026 №75 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період" у частині призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби та виключити його зі списків особового складу.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 532,48 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 14 липня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ); 
відповідач:
- Комісія з надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ). 
- ІНФОРМАЦІЯ_7 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ). 
- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ). 

Головуючий суддя Грицюк Р.П.