ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 року
м. Київ

справа № 461/5194/24
провадження № 61-13410св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
третя особа - Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2025 року у складі судді Бориславського Ю. Л., та постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення.
Позов мотивований тим, що позивачу необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання дитини для оформлення відстрочки від мобілізації та можливості отримання соціальної допомоги. Вказує, що шлюб між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 розірвано у 2023 році та згідно договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 08 січня 2024 року відповідачка передала на виховання та постійне проживання дитину ОСОБА_4 позивачу. Дитина ОСОБА_4 постійно проживає разом із позивачем, який повністю займається її вихованням. Відповідачка постійно проживає у Ізраїлі, де має нову сім`ю. 
Враховуючи викладене позивач просив встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст оскаржених судових рішень 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2025 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку.
Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання, зокрема, щодо позбавлення особи батьківських прав.
Отже, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України.
Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання, що факт самостійного виховання та утримання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції та зазначив, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина у цій справі фактично пред' явлений з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від мобілізації у воєнний час. 
У цій справі звернувшись з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини при наявності між ними нотаріально посвідченого договору щодо здійснення батьківських прав та добровільне визначення місця проживання дитини з батьком, позивач фактично не пред`явив до відповідачки жодної вимоги.
Позивачем не зазначено, як невиконання обов`язку щодо виховання дитини відповідачкою, порушує його право на відстрочку від мобілізації передбачене статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Крім цього, у справі відсутні докази того, що відповідні органи відмовили позивачу у наданні відстрочки від мобілізації, що було б підставою звернення з позовом.
Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», оскільки така регулює порядок звільнення з військової служби, однак позивач на військовій службі не перебуває.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
23 жовтня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , у якій просив скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2025 року, постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення не відповідають вимогам законодавства, так як суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не здійснює належного піклування про дитину, не підтримує з нею жодного зв`язку, не бере участі у її вихованні. Більше того, на даний час відповідачка проживає за межами України, де створила нову сім`ю, а відтак відсутні будь-які гарантії щодо її намірів або можливостей брати участь у житті сина в майбутньому. Натомість дитина постійно проживає з батьком, який фактично здійснює її утримання, забезпечує належні умови для життя, навчання та розвитку, а також бере активну участь у її вихованні. Отже, твердження про можливе порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини у разі розгляду справи в порядку окремого провадження є безпідставним, з огляду на фактичну відсутність участі матері у житті дитини та наявність стабільних, сприятливих умов для проживання й виховання дитини разом з батьком.
Посилання суду першої інстанції на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22 є безпідставним, оскільки в даній постанові ВП ВС вказала, що встановлення такого юридичного факту як самостійне виховання та утримання дитини має бути встановлено в порядку позовного провадження, а не в порядку окремого провадження.
Встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини батьком є необхідним для підтвердження фактичних обставин, що мають юридичне значення, а саме здійснення батьком належного догляду, утримання та виховання дитини без участі матері.
Зазначене необхідне, зокрема, з метою оформлення звільнення від військової служби або отримання відстрочки від мобілізації відповідно до чинного законодавства України, що передбачає надання таких гарантій одному з батьків, який самостійно виховує неповнолітню дитину. У даному випадку, мати дитини тривалий час проживає за кордоном, участі у вихованні дитини не бере, з дитиною не спілкується, не здійснює матеріального забезпечення та піклування. Дитина фактично постійно проживає разом з батьком, який забезпечує усі умови для її розвитку, виховання та належного утримання. Таким чином, встановлення даного юридичного факту є необхідним для забезпечення дитини належним батьківським піклуванням у разі мобілізації батька, а також для запобігання виникненню ситуації, за якої дитина залишиться без належного догляду з боку батьків.
На законодавчому рівні передбачено винесення судом рішення про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини і таке рішення надає право на оформлення відстрочки чи звільнення з військової служби. В оскаржуваному рішенні суду вказано підставу відмови у задоволенні позову - можливість вирішення даного спору в позасудовому порядку або ж шляхом звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав матері, що не відповідає обставинам справи та нормам законодавства, які чітко вказують на необхідність наявності рішення суду без іншого альтернативного позасудового способу.
Проте позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №522/20260/21).
Посилання суду першої інстанції на можливість встановлення факту самостійного виховання дитини в мотивувальній частині рішення суду у справі про позбавлення батьківських прав не ґрунтується на нормах законодавства та суперечить Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в якому чітко вказано, що особа має право на відстрочку коли самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 29 вересня 2025 року вказав, що встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку, що позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина у цій справі фактично пред`явлений з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від мобілізації у воєнний час. Однак такі твердження є безпідставними. Батько дитини самостійно здійснює її виховання та повне матеріальне забезпечення. Мати не сплачує аліменти, не цікавиться життям сина, не намагається встановити з ним контакт чи підтримувати будь-який зв`язок. Позов, а також апеляційна та касаційна скарги подані виключно з метою захисту- прав та законних інтересів дитини, убезпечення її від негативного зовнішнього впливу та від ситуації, за якої дитина може залишитися без належної батьківської опіки з обох боків. На сьогодні батько є єдиною близькою для дитини особою, яка піклується про неї та забезпечує належні умови для її життя, розвитку й виховання. Усі дії з його боку вчиняються виключно в найкращих інтересах дитини.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову вказавши, що факт, який просить встановити позивач, не породжує юридичних наслідків, тобто від його встановлення особисті права позивача не зміняться та не припиняться.
Такий висновок суду суперечить позиції Верховного Суду яка викладена у постанові від 02 квітня 2025 року по справі №127/3622/24, згідно якого така відмова суду вважається необґрунтованою, оскільки вона суперечить редакції статті 26 Закону № 2232-ХІІ, чинної на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, яка передбачає, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які, зокрема, самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду. Аналогічна норма міститься і в статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» що дає підстави застосовувати вище вказані висновки ВС у даній справі.
У своїй постанові від 29 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд посилався на принцип справедливості як засади права. Проте справедливість у даному рішенні була використана апеляційним судом абстрактно, як формальна рівність прав обох батьків, без урахування того, що лише один із них - батько - реально виконує батьківські обов`язки. Мати дитини протягом тривалого часу не бере жодної участі у його житті, не спілкується з ним, не приїжджає, не сплачує аліменти, проживає за кордоном, створила нову сім`ю й фактично самоусунулась від виховання. Натомість батько самостійно забезпечує утримання, виховання, розвиток дитини, що підтверджено як матеріалами справи, так і показами свідків. За таких умов застосування принципу справедливості без аналізу фактичної поведінки сторін є помилковим і суперечить ще й принципу найкращих інтересів дитини, що має бути визначальним у подібних спорах. Фактичне зрівнювання прав особи, яка повністю виконує свої обов`язки, з особою, яка повністю від них відмовилася, не є справедливим, а тому ухвалене рішення підлягає скасуванню.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 461/5194/24. Витребувано справу із суду першої інстанції. 
У грудні 2025 року матеріали справи № 461/5194/24 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 11 листопада 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, від 11 вересня 2024 року у справі № 335/4669/23, від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Позивач та відповідачка є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
10 листопада 2023 року Галицьким районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 .
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 липня 2024 року припинено нарахування та стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 .
08 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яким визначено, що син сторін ОСОБА_4 проживає за місцем реєстрації батька, а саме: АДРЕСА_2. Про зміну місця проживання дитини, батько зобов`язується попереджувати матір письмово із вказуванням точного місця проживання дитини не пізніше одного місця з моменту зміни місця проживання.
Згідно з актом № 138 від 20 травня 2024 року, складеним працівниками ЛКП «Сяйво», з січня 2024 року ОСОБА_1 займається вихованням сина ОСОБА_4 самостійно, що встановлено з виходом на адресу: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_4 без реєстрації.
Згідно з довідкою № 186 від 21 травня 2024 року, яка видана директором середньої загальноосвітньої школи № 67 м. Львова, ОСОБА_4 є учнем 2-Б класу, регулярно відвідує заняття у школі, охайний, доглянутий. Мати ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, батьківські збори не відвідує, перебуває за кордоном з 2023 року, не цікавиться вихованням та навчанням дитини. Дитина проживає з батьком ОСОБА_1 . 
Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи від 17 червня 2024 року та висновку оцінку потреб сім`ї від 17 червня 2024 року, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , дитина підтримує контакт з мамою у телефонному режимі, оскільки , на даний час, мама проживає в Ізраїлі.
За місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 характеризується позитивно, активно займається вихованням сина, стежить за успішністю, за побутовими умовами, харчуванням, одягом.
Згідно з характеристикою учня 2-Б класу СЗШ № 67 м. Львова ОСОБА_4 від 11 червня 2024 року, ОСОБА_5 навчається в школі з 2024 року, має хороші досягнення у навчанні. Батько, ОСОБА_1 бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини. З 2024 року ОСОБА_5 проживає з батьком, котрий і утримує його повністю. Мама на зв`язок із класним керівником не виходить.
Позиція Верховного Суду
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
З цих самих мотивів у своїй практиці Верховний Суд визнавав необґрунтованими доводи касаційних скарг щодо відмов у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту одноосібного виховання та утримання позивачем дітей (див., наприклад, ухвали Верховного Суду про відмову у відкриті касаційного провадження від 02 липня 2025 року у справі № 199/4800/24, від 28 листопада 2025 року у справі № 760/2822/25).
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, на що звертає увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, що переглядається:
звертаючись з позовом позивач просив встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання, зокрема, щодо позбавлення особи батьківських прав. Факт самостійного виховання та утримання позивачем дитини може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом;
суди встановили, що 08 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яким визначено, що син сторін ОСОБА_4 проживає за місцем реєстрації батька, а саме: АДРЕСА_2. Про зміну місця проживання дитини, батько зобов`язується попереджувати матір письмово із вказуванням точного місця проживання дитини не пізніше одного місця з моменту зміни місця проживання. Крім того, відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи від 17 червня 2024 року та висновку оцінку потреб сім`ї від 17 червня 2024 року, дитина підтримує контакт з мамою у телефонному режимі, оскільки , на даний час, мама проживає в Ізраїлі;
у цій справі не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини;
враховуючи викладене, суди обґрунтовано відмовили ОСОБА_1 у задоволенні позову, оскільки в ході розгляду справи судом не встановлено порушення прав позивача та інтересів дитини, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний позивачем спосіб, та необхідність встановлення (підтвердження) судом факту, про який просить позивач;
доводи касаційної скарги про те, що відповідачка змінила місце проживання, самоусунулась від виховання і утримання сина, а позивач самостійно забезпечує його виховання і утримання не підтверджують факт ухилення матері від батьківських обов`язків, а свідчать лише про обставини проживання дитини разом з батьком;
посилання у касаційній скарзі на статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» є безпідставним, оскільки така регулює порядок звільнення з військової служби, однак позивач на військовій службі не перебуває;
інші доводи касаційної скарги є безпідставними та переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Оскільки судове рішення підлягає залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат