П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7987/24	

 	Головуючий в 1 інстанції: Мороз А.О. Дата і місце ухвалення: 09.06.2026р., м. Миколаїв  	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості, компенсації, матеріальної допомоги та середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 року позов ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звiльненi грошового забезпечення в сумі 318 260,37 грн. Стягнуто з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення в сумi 318 260,37 грн.;
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільнені компенсації за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки. Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки";
Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 при звільнені матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р. Зобов`язано Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р.
У задоволені решти позовних вимог відмволено.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 року набрало законної сили 08.07.2025 року. 14.07.2025 року судом видано виконавчі листи у справі.
26.05.2026 року представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України звернувся до суду із заявою в порядку ст. 378 КАС України, в якій просить суд: змінити спосіб виконання рішення суду із «Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р» на «стягнути з Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р. у розмірі 22771,80 грн».
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2026 у задоволенні заяви відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зміну способу виконання судового рішення у справі № 400/7987/24 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 09.06.2026р. та постановити нову ухвалу, якою заяву відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях про зміну способу виконання рішення суду задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що в ході збору інформації щодо причин невиконання судового рішення виявлено обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення та фактично роблять його виконання неможливим.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені позивачем обставини не вказують на неможливість виконання судового рішення у цій справі саме через спосіб захисту, застосований судом при його ухваленні, та не надають достатніх правових підстав для застосування процесуального інституту зміни порядку і способу виконання судового рішення, регламентованого статтею 378 КАС України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд керується таким.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно зі ст. 370 КАС судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
В рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України (якими встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції) звернута увага на те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення; виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою, є головною стадією правосуддя. Це повністю узгоджується з положеннями статті 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 6 цієї Конвенції, статтею 129-1 Конституції України, статтями 14, 370 КАС.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21.11.2024 №4094-ІХ, який набрав чинності 19.12.2024, внесені зміни до Розділу 4 КАС «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах».
Також Законом № 4094-ІХ КАС доповнений статтями 382-1 - 382-3.
На підставі ч. 9 ст. 383-3 КАС суд розглядає питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення за правилами статті 378 цього Кодексу.
Положеннями абзацу 1 ч. 1 ст. 378 КАС встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Варто зазначити, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Порядок виконання судового рішення означає визначену у рішенні суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним/приватним виконавцем, спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі об`єктивної (безумовної) неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений судом.
Згідно з ч. 3 ст. 378 КАС підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
З 19.12.2024 положення ч. 2 ст.378 КАС на підставі Закону № 4094-IX були доповнені абзацом другим такого змісту: «Невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.».
Аналіз зазначених змін до КАС, внесених Законом № 4094-ІХ, свідчить про те, що законодавцем встановлені правові норми, які вдосконалюють захист осіб, що звернулися до суду з позовами щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат тощо від тривалого невиконання судових рішень.
З матеріалів справи встановлено, що на виконання рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 р. ССО проведено нарахування виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, згідно з ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", що склала 14 276,93 грн., однак вказана заборгованість на виконання судового рішення, не виплачена
Суд апеляційної інстанції зауважує, що помилковим є доводи апелянта з посиланням на частину третю статті 378 КАС, оскільки зазначена норма має спеціальний та вичерпний характер і застосовується виключно у випадках невиконання судових рішень щодо обчислення, призначення, перерахунку та виплати пенсійних і соціальних виплат, перелік яких наведений у цій нормі.
Водночас, пенсійні виплати, соціальні виплати непрацездатним громадянам, виплати за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплати та пільги дітям війни чи будь-які інші соціальні виплати, передбачені ч. 3 ст. 378 КАС, предметом рішення суду у даній справі не були.
Натомість спір стосувався невиплати позивачу як колишньому співробітнику Територіального управління Служби судової охорони у Миколаївській області грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р., а не соціальною чи пенсійною виплатою.
За таких обставин, відсутні правові підстави для застосування спеціального механізму, передбаченого ч. 3 ст. 378 КАС, до спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції зазнає, що єдиною причиною невиплати позивачу належного грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані в 2024 р. дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 р., є відсутність належного фінансування відповідача.
Нормами ч. 7 ст. 161 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402) передбачено, що фінансування Служби судової охорони здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Таким чином, виплата грошового забезпечення працівників Служби судової охорони, в тому числі на виконання рішення суду, може бути здійснена виключно за рахунок коштів Державного бюджету України у порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 148 Закону №1402 функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України, Державна судова адміністрація України як головний розпорядник бюджетних коштів, отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань, а також затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.
Отже, Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів, центральний орган управління Служби судової охорони є розпорядником бюджетних коштів другого рівня, територіальні управління Служби судової охорони є розпорядниками бюджетних коштів третього рівня.
Відповідно до статей 23 та 116 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнування та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 24.07.2023 у справі №420/6671/18, стягнення з суб`єкта владних повноважень коштів, які знаходяться на його рахунках, але призначені для іншої мети, можуть поставити під загрозу функціонування такого суб`єкта, виконання покладених на нього функцій та, відповідно, нанесення шкоди необмеженій кількості осіб.
Таким чином, оскільки виконання рішення суду залежить від бюджетного фінансування, то його виконання не залежить від визначеного судом способу виконання. Отже, у такому випадку, зміна способу і порядку виконання судового рішення не призведе до його фактичного виконання, оскільки така процесуальна дія не впливає на фінансування державою витрат по виплаті заборгованості по виплаті додаткової винагороди позивачу.
При цьому, апеляційний суд наголошує, що право особи, тобто стягувача, на здійснення виплати заборгованості складових грошового забезпечення не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть покликатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У той же час, у спірному випадку йдеться не про право особи на такі виплати, а про правові підстави для зміни способу і порядку виконання судового рішення. Зміна способу і порядку виконання рішення суду, у такому випадку, не захищає право позивача на отримання сум заборгованості грошового забезпечення, яка фактично може бути виплачена за наявності відповідних бюджетних асигнувань.
З огляду на викладене та враховуючи те, що фактично єдиною причиною, яка ускладнює виконання рішення суду, є неналежне фінансування державою витрат, апеляційний суд вважає безпідставними аргументи позивача, наведені в апеляційній скарзі, про наявність правових підстав для зміни способу та порядку виконання рішення суду у даній справі.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 378 КАС України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлений 14 липня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук