Номер провадження: 22-ц/813/2694/26, 22-ц/813/3183/26 
Справа № 522/8169/25-Е
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач),
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
учасники справи: 
позивач - Приватне підприємство «Керуюча компанія «КОІН»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Приватного підприємства «Керуюча компанія «КОІН»на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2025 року та на додаткове рішення цього ж суду від 25 листопада 2025 року у складі судді Домусчі Л.В., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року, Приватне підприємство «Керуюча компанія «КОІН» звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг у розмірі 16 902,89 грн. та судові витрати. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проживає та є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ПП «КК «Коін» на підставі: договору про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків від 01.10.2021, договору про відшкодування комунальних витрат від 01.11.2021, акту приймання-передачі багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом від 30.11.2021, договору про відшкодування комунальних витрат від 01.03.2022, здійснює управління житловим комплексом «Патріций», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно з бухгалтерською довідкою від 10.04.2025 відповідач має заборгованість по оплаті комунальних послуг, за період з 01.11.2021 по 16.05.2024 у розмірі 16 902,89 грн.

Позиція відповідача в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, Ткачук А.С. заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивач не є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 та позивачем не доведено факт надання послуг з управління, інших послуг, по яким позивач бажає стягнути кошти. Вартість послуги з управління та інших послуг затверджені директором ПП «КК «КОІН» одноособово, що є порушенням вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Постанови КМУ № 712 від 5 вересня 2018 року (а.с. 57-69).
Від представника ПП «КОІН» надійшли письмові пояснення, згідно яких просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП «КК «КОІН» судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 108-110, 133-135, 157-165). 

Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, мотивування їх висновків
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2025 року позов ПП «КК «КОІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг – залишено без задоволення.
Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у нього повноважень як управителя багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 на надання відповідних житлово-комунальних послуг та застосування визначеного розміру плати за них. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів факту надання відповідачу послуг з управління багатоквартирним будинком, до складу яких входять, зокрема, внутрішньобудинковий клінінг, прибирання прибудинкової території, обслуговування та підтримання інженерних систем (водопостачання, опалення, електропостачання, каналізації), регулярне технічне обслуговування обладнання (насосних станцій, котелень, сервісних приміщень тощо), адміністрування та управління будинком, бухгалтерські та юридичні послуги, програмне забезпечення, функціонування контакт-центру (Call-центру), забезпечення безпеки та контролю доступу, сервісні послуги (вивезення побутових відходів, обслуговування ліфтів), а також формування резервного фонду.
Додатковим рішенням цього ж суду від 25 листопада 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Бороган В.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково: стягнуто з ПП «КК «КОІН» на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової (правничої) допомоги у розмірі 16 000 гривень 00 копійок. В іншій частині заяви відмовлено.
Додаткове рішення суду мотивоване тим, що, враховуючи вимоги статей 137, 141 ЦПК України, зокрема критерії реальності, необхідності, співмірності та розумності витрат на професійну правничу допомогу, а також конкретні обставини справи, її складність, подані представником позивача заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення та наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При цьому суд врахував заперечення представника ПП «КК «КОІН» щодо необхідності застосування критерію співмірності та розумності заявлених до відшкодування витрат, зокрема те, що ціна позову становила 16 902,89 грн. Разом із тим суд виходив із того, що відповідач мав право на отримання професійної правничої допомоги, понесені ним витрати були фактичними, необхідними та підтверджувалися умовами договору про надання правничої допомоги й доказами реального надання відповідних послуг. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнув з позивача на користь відповідача 16 000,00 грн на їх відшкодування.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг 
Не погодившись з вищевказаними судовими рішеннями суду, Приватне підприємство «Керуюча компанія «КОІН»подало апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд: скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2025 року та позовну заяву Приватного підприємства «Керуюча компанія «КОІН» задовольнити; скасувати додаткове рішення цього ж суду від 25 листопада 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовити у повному обсязі. 
Апеляційна скарга на рішення суду обґрунтована тим, що в матеріалах справи наявні документи, які в повному обсязі підтверджують той факт, що позивач є управителем будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: договір про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків від 01.10.2021, договір про відшкодування комунальних витрат від 01.11.2021, акт приймання-передачі багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом від 30.11.2021, договір про відшкодування комунальних витрат від 01.03.2022. Суд першої інстанції не встановив жодного альтернативного управителя, який би виконував функції з утримання спільного майна, що підтверджує фактичне здійснення управління позивачем та наявність правових підстав для звернення до суду. При цьому, позивачем було надано посилання на рішення Господарського суду Одеської області по справі №916/1320/23 від 28.11.2023, яке підтверджує управління будинком саме управителем, юридичною особою ПП «КК «КОІН», зокрема у цьому рішенні суд зазначив, що: «Матеріали справи свідчать, що згідно Акта приймання-передачі багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом б/н від 30.11.2021 (т.1, а.с. 34) ЖБТ "Росія" (попередній балансоутримувач) передав, а Приватне підприємство «КК «КОІН (новий балансоутримувач) прийняло технічну документацію на будинок за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, починаючи 30.11.2021 року і по теперішній час обслуговування, управління будинку за адресою АДРЕСА_2 , здійснює Приватне підприємство "Керуюча компанія "Коін"». Отже, саме позивач, є управителем будинку та має право звертатись до суду з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Суд не навів мотивів відхилення вищевказаного рішення, хоча воно має преюдиційну силу, у зв`язку з чим суд був зобов`язаний його врахувати. Неврахування преюдиційного акта є істотним порушенням процесуального права та самостійною підставою для скасування рішення. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не врахував рішення Господарського суду Одеської області від 28.11.2023 у справі №916/1320/23, яким встановлено факт управління ПП «КК «КОІН» будинком АДРЕСА_2 . 
Скаржником також зазначено, що суд першої інстанції помилково визнав недостовірним доказом акт приймання-передачі багатоквартирного будинку житлового будинку з підземним паркінгом від 30.11.2021, укладеного між ЖБТ «Росія» та ПП «КК «КОІН». Судом безпідставно не застосовано положення ст. 204 ЦК України, якою встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідач не довів недійсності акту, тому відмова суду суперечить принципу правової визначеності. Окрім того, навпаки, суд першої інстанції чомусь прийняв до уваги акт-прийому передачі багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом від 30.11.2021, згідно умов якого ЖБТ «Росія» передало ТОВ «Керуюча компанія «КОІН» багатоквартирний житловий будинок з підземним паркінгом, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, 64. Позивачем в своїх письмових поясненнях та в судовому засіданні, наголошувалось, що вказаний акт прийому-передачі, який ніби то укладений між ТОВ «Керуюча компанія «КОІН», є чернеткою, неналежним доказом та не має бути прийнятим судом до уваги, оскільки містить підписи та печатки сторонніх юридичних осіб, які взагалі не мають жодного відношення ані до попереднього управителя ЖБТ «Росія», а ні до ПП «Керуюча компанія «Коін». Із зазначеного акту неможливо дійти висновку, що ТОВ «Керуюча компанія «КОІН» прийняло будинок в управління від ЖБТ «Росія», оскільки акт не містить підписів або печатки, які б підтверджували волевиявлення саме ЖБТ «Росія» та самі підписи та печатки не належить ЖБТ «Росія». Більш того, судом зроблено висновок та встановлено, що нібито існує два договори від 30.11.2021 укладеного з ЖБТ «Росія» та ТОВ «Керуюча компанія «КОІН» та з ПП «КК «КОІН». Суд першої інстанції дійшов висновку про існування «двох договорів» між ЖБТ «Росія» та різними юридичними особами групи «КОІН». Таке твердження не підтверджується жодним доказом у справі та є результатом припущення, прямо забороненого ст.12, 81 ЦПК України. Жодних договорів між ЖБТ «Росія» та ТОВ «КК «КОІН» не існує.
Судом першої інстанції також було встановлено, що договір від 30.11.2021 укладений між ЖБТ «Росія» та ПП «КК «КОІН», укладено з порушенням ст.ст. 10, 12-14 Закону № 2866-III. Проте суд не встановив: яке право або інтерес будь-якої особи порушено; які правові наслідки такого «порушення»; який саме суб`єкт мав би здійснювати управління замість позивача. Формулювання суду є декларативними, не містять мотивації та не відповідають вимогам ст. 263 ЦПК України щодо повного й обґрунтованого рішення. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що судом першої інстанції зазначено, що позивач вважаючи, що відповідач повинен сплатити за надані комунальні послуги не довів суду, що дані послуги, перелік яких зазначено у додатку № 1, надавались за дотримання діючого законодавства. Позивач не надавав до суду ні накази про прийом на роботу двох осіб, в яких зазначено посаду, на яку приймаються дані особи, ні договори із сторонніми організаціями, які б ці послуги би надавали на договірних засадах. Разом з тим, як зазначає скаржник, за час управління позивачем житловим будинком під АДРЕСА_3 , відповідач не звертався до підприємства із заявами, скаргами, претензіями, повідомленнями щодо неналежного або взагалі не надання управителем житлово-комунальних послуг, відповідний акт-претензія не складався. Більш того, в рахунок спожитих житлово-комунальних послуг відповідач у загальному розмірі сплатив позивачу 23 099,91 грн. Тобто, у матеріалах є докази часткової оплати, що саме по собі свідчить про визнання зобов`язання відповідачем та фактом надання послуг. Суд залишив поза увагою обставину, яка безпосередньо підтверджує наявність договірних і фактичних відносин - часткову оплату відповідачем послуг. Така поведінка відповідача свідчить про мовчазне визнання боргу, що є самостійною підставою для задоволення позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного суду від 06.11.2019 у справі №642/2858/16 та від 09.11.2018 у справі №911/3685/17. Також суд не надав оцінку доказам фактичного споживання послуг та користування спільним майном, що є ключовим елементом у визначенні обсягу заборгованості та наявності цивільно-правових зобов`язань. 
З метою підтвердження надання послуг позивачем були наданні наступні договори:
-договір від 01.10.2021, укладений між ПП «КК «Коін» та Житлобудівельним товариством «Росія», про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків, відповідно до п. 1.1. якого Управитель зобов`язується надавати послуги з управління будинком та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , для забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпечення потреби власників, співвласників, наймачів, орендарів, окремих житлових і нежитлових приміщень у своєчасному отриманні житлово-комунальних послуг відповідної якості;
-договір від 01.11.2021, укладений між ПП «КК «Коін» та Житлобудівельним товариством «Росія», про відшкодування комунальних витрат, відповідно до якого регулюються правовідносини, пов`язані із відшкодуванням Управителем на користь Балансоутримувача комунальних витрат по забезпеченню постачання електроенергії, холодної води та водовідведення будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно п. 2.3. вищевказаного Договору Управитель за цим договором бере на себе зобов`язання: не пізніше 10 числа кожного місяця користування, відшкодовувати комунальні витрати у розмірі визначеному п.п.1.2-1.3. даного Договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Балансоутримувача;
-акт приймання-передачі від 30.11.2021, укладений між ЖБТ «Росія» та ПП «КК «Коін», щодо багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, вул. Маразлієвська, 64;
-договір від 01.03.2022, укладений між ПП «КК «Коін» та ТОВ «КК Коін», про відшкодування комунальних витрат, відповідно до п. 2.1 якого, користувач за цим Договором бере на себе наступні зобов`язання: здійснювати утримання персональних інженерних мереж та приладів обліку. Не пізніше 10 числа кожного місяця користування, відшкодовувати комунальні витрати у розмірі визначеному в п.п. 1.2 1.3 даного Договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Управителя;
-договір від 14.03.2022 №02-62-04-ПВЦ, укладений між ТОВ «ООЕК» та ТОВ «КК Коін», про постачання електричної енергії споживачу, відповідно до п.2.1. якого, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. В додатку №1 до Договору: 2-х секційний 10-ти поверховий житловий будинок з двома мансардними поверхами та вбудованими офісними приміщеннями, м. Одеса, вул. Маразліївська, 64;
-договір від 14.03.2022 №02-606204-ПУП, укладений між ТОВ «ООЕК» та ТОВ «КК «Коін», про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Відповідно до п. 2.1 За цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої електричної енергії та здійснює інші платежі згідно умовами цього Договору. Відповідно до додатку 1 до Договору: 2-х секційний 10-ти поверховий житловий будинок з двома мансардними поверхами та вбудованими офісними приміщеннями (загально-будинковий прилад обліку), м. Одеса, вул. Маразліївська, 64;
-типовий договір від 20.04.2022 №10745, укладений між ТОВ «Інфокс» та ТОВ «КК «Коін», з колективним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Відповідно до п.1 Договору Виконавець зобов`язується своєчасно надавати колективному споживачеві такі послуги, а споживач - оплачувати їх за тарифами, встановленими відповідно до законодавства. Відповідно до п.4 Договору: адреса об`єкта водоспоживання - м. Одеса, вул. Маразліївська, 64.
Відсутність у матеріалах справи наказів про прийняття працівників чи договорів із підрядниками жодним чином не спростовує факту надання послуг, які підтверджуються наданими позивачем договорами, актами та первинною документацією.
При цьому, з метою додаткового підтвердження надання послуг з управління, позивачем надавалися до суду наступні документи: копії договору від 01.08.2023, укладеного між ПП «КК КОІН» та ТОВ «КЛІАР-СІТІ» на вивіз сміття твердих побутових відходів з додатками, копії договору №01112024/1-ФО від 01.11.2024, укладеного між ПП «КОІН» та ТОВ «АГЕНСТВО ОХОРОНИ «ЗЕВС», копії декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці. Проте судом було відмовлено в поновлені процесуального строку та долучені до матеріалів справи вказаних доказів. 
Скаржником також зазначено, що відповідачем не були надані докази укладення ним відповідних індивідуальних договорів з виконавцями комунальних послуг відповідно до абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Водночас, споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Відповідно, між сторонами по справі склалися відносини, за якими відповідачу як власнику квартири за адресою: АДРЕСА_1 , надавалися комунальні послуги, які він був зобов`язаний оплачувати. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про сплату відповідачем заборгованості або звільнення від обов`язку її сплачувати. Всі заперечення відповідача, під час розгляду судом першої інстанції справи, фактично зводились виключно до небажання виконувати зобов`язання, передбачені законом та договором, а саме - оплачувати комунальні послуги та послуги з управління будинком. Судом було порушено принцип добросовісності, який закріплений в ст. 13 Цивільного кодексу України, не врахувавши, що відповідач користувався послугами, але ухилявся від оплати, чим безпідставно набував майнову вигоду за рахунок інших співвласників. 
Апеляційна скарга на додаткове рішення суду обґрунтована тим, що стягнута з апелянта на користь відповідача грошова сума у розмірі 16 000,00 грн. є необґрунтованою, не відповідає реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, становить надмірний тягар для апелянта, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Позиція відповідача в суді апеляційної інстанції
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційні скарги від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без виклику учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 368, ч.1 369 ЦПК України). 

3. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція апеляційного суду
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 , 29.05.2008 ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_4 .
16.05.2024 ОСОБА_1 згідно договору дарування, серія та номер: 688, відчужив квартиру ОСОБА_2 .
Позивач, ПП «КК «КОІН» звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати за житлово-комунальні послуги посилається на те, що позивач є управителем 10-поверхового багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 . У якості доказу позивачем надано до суду наступні документи: договір про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків від 01 жовтня 2021 року (а.с. 11-12); згідно умов якого Житловобудівельним товариством «Росія» (ЄДРПОУ 25415140) як замовник будівництва передало ПП «КК «КОІН» як управителю багатоквартирний житловий будинок з підземним паркінгом, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та акт приймання-передачі багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом від 30.11.2021 року (а.с. 13).
Відповідно до бухгалтерської довідки від 10.04.2025 відповідач має заборгованість по оплаті комунальних послуг, за період з 01.11.2021 по 16.05.2024 у розмірі 16 902,89 грн. (а.с. 9-10). 

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг - п. 1 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»
Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 19 вказаного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 24 вказаного Закону балансоутримувач зобов`язаний укладати договір з власником (співвласниками) на утримання на балансі відповідного майна. Однак пунктами 1 та 5 частини 3 ст. 20 вказаного Закону також передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
У пункті 5 ч. 1 ст. 20 вказаного Закону вказано, що споживач має права на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством, а не на звільнення від сплати за них.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах
Апеляційним розглядом справи встановлено, що 01 жовтня 2021 року між ПП «КК «Коін» та Житлобудівельним товариством «Росія» укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків, відповідно до якого позивач прийняв на себе обов`язок здійснювати управління багатоквартирним будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , забезпечуючи його належне утримання, організацію надання житлово-комунальних послуг та створення належних умов для користування співвласниками спільним майном будинку (а.с. 11-12). 
На виконання умов зазначеного договору 30 листопада 2021 року між ЖБТ «Росія» та ПП «КК «Коін» підписано акт приймання-передачі багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом, відповідно до якого будинок передано в управління позивачу (а.с. 16). 
Таким чином, саме з моменту підписання акта приймання-передачі позивач набув статусу управителя багатоквартирного будинку та повноважень щодо забезпечення його належного утримання, організації надання житлово-комунальних послуг, укладення необхідних договорів із постачальниками відповідних послуг та виконання інших функцій, визначених договором управління і законом.
З матеріалів справи також убачається, що з метою забезпечення належного функціонування багатоквартирного будинку позивачем були укладені договір від 01 листопада 2021 року про відшкодування комунальних витрат із ЖБТ «Росія» (а.с. 14), договір від 01 березня 2022 року про відшкодування комунальних витрат із ТОВ «КК «Коін» (а.с. 15), договори від 14 березня 2022 року про постачання електричної енергії (а.с. 17-18, 19-23), типовий договір 10745 від 20 квітня 2022 року про надання послуг із централізованого водопостачання та водовідведення (а.с. 29-31), а також інші договори, необхідні для забезпечення належного утримання будинку.
Факт виконання позивачем своїх договірних зобов`язань перед постачальниками комунальних послуг підтверджується наявними у матеріалах справи довідкою щодо розрахунків із постачальниками та підрядними організаціями, а також актами звірки взаєморозрахунків (а.с. 32-37). 
Крім того, вартість послуги з управління багатоквартирним будинком, а також окремих сервісних складових визначалась наказами позивача №1/11-2021 від 01 вересня 2021 року, №1/08-2024 від 01 липня 2024 року, №2/10-2024 та №3/10-2024 від 01 жовтня 2024 року, а також відповідними кошторисами витрат (а.с. 38-41). 
Колегія суддів вважає, що наведені вище докази у своїй сукупності підтверджують, що позивач фактично здійснював функцій управителя багатоквартирного будинку, забезпечував його належне утримання, організовував надання житлово-комунальних послуг, укладав необхідні договори із постачальниками та здійснював розрахунки за отриманні послуги. 
Водночас суд першої інстанції, дійшовши висновку про недоведеність позовних вимог, фактично не надав належної оцінки зазначеним доказам у їх сукупності, що не відповідає вимогам статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ПП «КК «КОІН» не довів належними та допустимими доказами своє право як управителя багатоквартирного будинку надавати відповідачу послуги з управління та здійснювати відповідні нарахування.
Встановлено, що на підтвердження належного виконання покладених на нього обов`язків позивачем подано договори про відшкодування комунальних витрат, договори про постачання електричної енергії, договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, довідки про взаєморозрахунки з постачальниками, акти звірки, кошториси та інші документи, які в сукупності підтверджують реальне здійснення ним функцій управителя.
Проте суд першої інстанції фактично не спростував жодного із зазначених доказів та не встановив їх неналежності чи недопустимості, натомість дійшов висновку про недоведеність позовних вимог лише з огляду на відсутність окремих документів щодо організації господарської діяльності позивача.
Апеляційний суд зауважує, що предметом доказування у цій справі є наявність правових підстав для здійснення позивачем управління багатоквартирним будинком, факт надання відповідних послуг, правильність проведених нарахувань та наявність заборгованості відповідача. Разом із тим суд першої інстанції фактично досліджував питання внутрішньої організації діяльності підприємства-управителя, а саме кількість його штатних працівників, їх посади, наявність наказів про прийняття на роботу, економічне обґрунтування окремих складових вартості послуг, а також спосіб виконання окремих робіт.
Однак зазначені обставини самі по собі не є юридичними фактами, від яких залежить виникнення чи припинення обов`язку співвласника оплачувати послугу з управління багатоквартирним будинком.
Відсутність у матеріалах справи наказів про прийняття на роботу окремих працівників або договорів із суб`єктами господарювання, які могли залучатися до виконання певних робіт, не свідчить про ненадання послуги з управління багатоквартирним будинком, оскільки відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» функція управителя полягає в організації належного управління багатоквартирним будинком, забезпеченні його утримання, укладенні необхідних договорів та організації надання житлово-комунальних послуг, а не у виконанні кожної окремої роботи виключно власними силами, тому сама лише відсутність доказів про кількість штатних працівників або про укладення окремих договорів із виконавцями тих чи інших робіт не спростовує факту здійснення позивачем діяльності з управління будинком.
Більше того, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до суду із клопотанням про долучення додаткових доказів, зокрема договору щодо вивезення твердих побутових відходів, договору про надання охоронних послуг, декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці та інших документів, які підтверджували організацію надання відповідних послуг. Проте у поновленні процесуального строку на їх подання судом було відмовлено, а тому відсутність зазначених документів у матеріалах справи не може бути поставлена у вину позивачу як підстава для відмови у позові.
Не можна погодитися й із висновком суду про те, що позивач не довів правомірність визначення вартості послуг, оскільки як вбачається з матеріалів справи, розмір плати за послугу з управління, сервісне обслуговування, забезпечення контролю доступу та інші складові визначався відповідними наказами позивача та кошторисами витрат. При цьому суд першої інстанції не встановив, що зазначені накази були скасовані, визнані незаконними чи недійсними у встановленому законом порядку. 
Посилання суду на відсутність доказів створення резервного фонду та економічного обґрунтування його розміру також не можуть бути достатньою підставою для повної відмови у позові, оскільки навіть за умови виникнення спору щодо окремої складової нарахувань такі обставини не спростовують самого факту надання позивачем послуг з управління багатоквартирним будинком, не впливають на існування між сторонами правовідносин та не звільняють відповідача від обов`язку оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги.
Помилковими є і висновки суду щодо відсутності доказів надання послуг із забезпечення контролю доступу, вивезення побутових відходів, обслуговування ліфтів та інших сервісних послуг.
Так, сам факт відсутності окремих документів не може автоматично свідчити про ненадання відповідних послуг, особливо з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується здійснення позивачем комплексу заходів щодо забезпечення функціонування житлового комплексу, а відповідач не надав жодного належного доказу, який би підтверджував відсутність таких послуг або їх неналежну якість.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 протягом тривалого часу здійснював оплату послуг, які надавалися позивачем, а останній платіж у розмірі 1 131,20 грн було здійснено у травні 2024 року (а.с. 10 зворот). 
При цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався до позивача із заявами про відмову від отримання відповідних послуг, вимагав припинити їх надання, оскаржував повноваження позивача як управителя або звертався із вимогами про проведення перерахунку. Навпаки, здійснюючи часткову оплату нарахованих платежів, відповідач ОСОБА_1 фактично визнавав існування відповідного обов`язку, а тому його подальші заперечення про ненадання послуг або відсутність у позивача права на їх надання суперечать його попередній поведінці та не відповідають принципу добросовісності, визначеному статтями 3 та 13 ЦК України.
Вирішуючи спір, колегія суддів також враховує усталену практику Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц зроблено висновок, що сам по собі факт відсутності укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку оплачувати послуги, якщо він фактично ними користувався та не відмовився від їх отримання у встановленому законом порядку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, в якій зазначено, що відсутність письмового договору між сторонами не є безумовною підставою для звільнення споживача від обов`язку оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17 звернула увагу на те, що обов`язок власника утримувати належне йому майно виникає безпосередньо із закону та не залежить від його волевиявлення, а тому власник не може бути звільнений від участі у витратах, пов`язаних із належним утриманням спільного майна багатоквартирного будинку.
Наведені правові висновки підлягають застосуванню й у даній справі, оскільки відповідач, будучи власником приміщення у багатоквартирному будинку, не довів ані факту відмови від отримання послуг у порядку, визначеному законом, ані факту їх ненадання чи надання неналежної якості.
Матеріали справи також не містять доказів укладення відповідачем індивідуальних договорів із виконавцями відповідних житлово-комунальних послуг, що могло б свідчити про інший порядок забезпечення його потреб у таких послугах.
Натомість сукупність досліджених апеляційним судом доказів свідчить про те, що позивач після прийняття будинку в управління організував забезпечення його належного функціонування, уклав необхідні договори з постачальниками електричної енергії, водопостачання та водовідведення, здійснював розрахунки з відповідними суб`єктами господарювання, забезпечував утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами.
Отже, з оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції фактично оцінив кожний доказ окремо, не надавши оцінки їх взаємозв`язку та не врахувавши, що саме сукупність договору управління, акта приймання-передачі будинку, договорів із постачальниками комунальних послуг, документів щодо взаєморозрахунків із ними, кошторисів, наказів про встановлення вартості послуг, а також здійснення відповідачем часткової оплати підтверджує реальне існування між сторонами спірних правовідносин.
При цьому відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про відсутність заборгованості, неправильність її розрахунку, ненадання послуг або їх неналежну якість. Фактично його заперечення зводилися до оспорювання повноважень позивача та способу організації ним своєї діяльності, що саме по собі не є підставою для звільнення від обов`язку оплачувати послуги з управління багатоквартирним будинком.
З огляду на наведене колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції неправильно визначив предмет доказування, неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для її вирішення, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам у їх сукупності, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.
Натомість досліджені апеляційним судом докази у своїй сукупності підтверджують, що ПП «КК «Коін» є належним управителем багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у спірний період здійснювало управління будинком та забезпечувало надання передбачених договором і законом житлово-комунальних послуг, тоді як відповідач, будучи власником приміщення у цьому будинку, користувався результатами діяльності управителя, частково оплачував надані послуги, однак у повному обсязі свого обов`язку щодо їх оплати не виконав.
За таких обставин доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, встановленим статтею 263 ЦПК України, а тому відповідно до статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2025 року, яким вирішено питання про розподіл судових витрат, також підлягає скасуванню.
При цьому колегія суддів виходить із того, що додаткове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення та не може існувати самостійно у разі скасування такого рішення.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21, у якій зазначено, що у разі скасування основного судового рішення ухвалене у справі додаткове рішення також втрачає силу.
За таких обставин додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2025 року підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПП «КК «КОІН» на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішенню задоволенню в повному обсязі. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374, п. п. 3, 4 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, а додаткове рішення цього ж суду від 25 листопада 2025 року скасуванню. 

Розподіл судових витрат
Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду ПП «КК «КОІН» сплатило судовий збір у розмірі 3028,00 грн. (а.с. 5), а при зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції позивач сплатив - 4542,00 грн. (а.с. 232). 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи позовні вимоги підлягають задоволенню, то за подання позовної заяви та апеляційної скарги з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у загальному розмірі 7570,00 грн (3028,00 грн. + 4542,00 грн.). 

Дата ухвалення рішення, порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА 
Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Керуюча компанія «КОІН» задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити нове.
Позовні вимоги Приватного підприємства «Керуюча компанія «КОІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг задовольнити. 
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Приватного підприємства «Керуюча компанія «КОІН» (код ЄДРПОУ: 43952383) заборгованість за житлово – комунальні послуги у розмірі 16902 гривень, 89 копійок. 
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Керуюча компанія «КОІН» задовольнити. 
Додаткове рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 листопада 2025 року скасувати. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Приватного підприємства «Керуюча компанія «КОІН» (код ЄДРПОУ: 43952383) судовий збір у загальному розмірі 7570 гривень, 00 копійок, сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий Є.С. Сєвєрова 

Судді: Л.М. Вадовська 

О.М. Таварткіладзе