КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/7071/25 Головуючий у суді І інстанції Коваленко І.І.
Провадження № 22-ц/824/5665/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з  ОСОБА_1 на його користь заборгованість за комунальні послуги у загальному розмірі 131 436,50 грн, яка складається із:
- заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 10 074,91 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1 279,51 грн, 3 % річних у розмірі 302,25 грн;
- заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 13 246,54 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1 682,31 грн, 3 % річних у розмірі 397,40 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 25 432,68 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 3 677,84 грн, 3 % річних у розмірі 868,10 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 17 195,38 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2 249,75 грн, 3 % річних у розмірі 531,33 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 36 528,55 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 3 719,12 грн, 3 % річних у розмірі 875,15 грн, пені у розмірі 554,44 грн;
- заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 9 478,84 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1 014,36 грн, 3 % річних у розмірі 232,36 грн, пені у розмірі 154,94 грн;
- заборгованості зі сплати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 297,89 грн та зі сплати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 641,85 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка є споживачем послуг з централізованого опалення (з 01 листопада 2021 року - постачання теплової енергії) та постачання гарячої води, які надаються КП «Київтеплоенерго» за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка у встановленому законом порядку від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не відмовлялась, своєчасно не сплачувала кошти за спожиті комунальні послуги, в результаті чого станом на 28 травня 2025 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 131 436,50 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року позов КП «Київтеплоенерго» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість у розмірі 85 524,27 грн, що складається із:
заборгованості за спожиті з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 22 906,72 грн;
заборгованості за спожиті з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 14 669,42 грн;
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 36 528,55 грн;
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 9 479,84 грн;
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 297,89 грн;
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 641,85 грн.
У задоволенні іншої частини вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» судовий збір у розмірі 1 971,20 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити зазначене рішення суду першої інстанції в частині встановлення розміру заборгованості у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зменшивши суму стягнення з відповідачки на користь позивача на суму відповідно до проведеного перерахунку.
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд визнав, що обов`язок доказування обсягу спожитих послуг лежить на позивачеві, але останній надав лише «довідку про обсяги спожиті будинком» та «корінці нарядів». Сама по собі ця довідка є внутрішнім документом підприємства і не завжди може вважатися належним доказом фактичного споживання послуг відповідачкою без первинної документації (актів зняття показників, журналів обліку тощо). Разом з тим, суд відмовив у стягненні боргу за період до 01 жовтня 2018 року саме через відсутність доказів обсягів споживання (окрім розрахунку). Аналогічний підхід можна застосувати і до пізніших періодів, якщо надані корінці нарядів лише підтверджують факт підключення, а не фактичний обсяг споживання за конкретний місяць.
Суд визнав аргументи відповідачки щодо відсутності державної реєстрації наказів КП «Київтеплоенерго» про встановлення тарифів безпідставними, проте абонентська плата змінювалася саме на підставі внутрішніх наказів підприємства без відповідних рішень органу місцевого самоврядування, що суперечить Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім того, надання суду лише внутрішніх наказів без доказів їх належного оприлюднення (скріншоти із сайту КМДА, копії газет) означає, що ці зміни не набрали чинності для споживача. Суд першої інстанції взагалі не дослідив факт публікації цих наказів та не врахував, що внутрішні накази КП «Київтеплоенерго» є недостатньою підставою для зміни вартості послуг згідно статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Позивач не надав розрахунку, які саме витрати (друк квитанцій, зарплата контролерів тощо) увійшли до наказів № 831, № 896, № 255, а встановлення плати за абонентське обслуговування у фіксованому розмірі без економічного обґрунтування перетворює її на прихований додатковий податок, а не на відшкодування реальних витрат виконавця.
Суд відхилив доводи відповідачки про неналежну якість послуг (низька температура, перерви) через відсутність актів-претензій, проте в умовах воєнного стану та масових відключень енергії, що є загальновідомим фактом, дотримання формальної процедури складання актів-претензій могло бути фізично неможливим.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Всудовому засіданні суду апеляційної інстанції  ОСОБА_1  та її представник - ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник КП «Київтеплоенерго» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка йог представника відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які з 01 травня 2018 року постачає КП «Київтеплоенерго». Однак відповідачкасвоєчасно не вносить плату за отримані комунальні послуги, в результаті чого за період з 01 жовтня 2018 року по 28 травня 2025 року утворилась заборгованість у доведеному позивачем розмірі 85 524,27 грн, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Правовідносини між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630) та втратили чинність 01 травня 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 85 від 02 лютого 2022 року.
Згідно пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII(далі - Закон № 2189-VIII) індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Статтею 7 цього Закону визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно із статтею 9 Закону № 2189-VIIIунормовано, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
У статті 12 Закону № 2189-VIII визначено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» покладає на споживача обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Як передбачено у частині четвертій статті 13 Закону № 2189-VIII, якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.
До того ж слід зазначити, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з пунктом 18 Правил № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата вноситься не пізніше 20 числа місця, що настає за розрахунковим.
Пунктом 30 Правил № 630 передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.
За статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Співвласники багатоквартирного будинку, у якому відповідач має зареєстроване місце проживання, не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір.
На підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
У період з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року КП «Київтеплоенерго» було виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), а з 01 листопада 2021 року, у зв`язку із зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
Позивач розмістив на власному веб-сайті https://kte.kmda.gov.ua/ukladannya-dogovoru-z-kp-kyyivteploen/ типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води, затверджені постановами Кабінету Міністрів України.
Житловий багатоквартирний будинок, у якому проживає відповідачка, підключений до мереж тепло- та водопостачання, що підтверджується корінцями нарядів та показниками будинкового лічильника. Як наслідок, квартира відповідачки під`єднана до внутрішньобудинкової системи тепло- та водопостачання, вона фактично користується послугами і не заперечувала ці обставини, лише усно заявивши про неналежну якість (недостатньо тепло, низька температура, перерви у наданні послуг).
Водночас матеріали справи не містять відомостей, що відповідачкою вчинялися будь-які дії, які б могли свідчити про її відмову від отримання послуг із теплопостачання, зокрема, що вона зверталася до виконавця (виробника) комунальних послуг чи до іншого компетентного органу протягом спірного періоду із вимогою про відключення вказаного житлового приміщення від централізованої мережі опалення та/або гарячого водопостачання, відтак, починаючи із 01 травня 2018 року між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), а з 01 листопада 2021 року - постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
Отже, зважаючи на встановлені обставини фактичного надання послуг, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг у формі єдиного документу, що підписаний обома сторонами, не може бути підставою для звільнення споживача від оплати спожитих послуг.
Відповідачка, як індивідуальний споживач, зобов`язана здійснювати оплату за спожиті комунальні послуги щомісяця (якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором) і не звільняється від оплати послуг із теплопостачання, отриманих нею до укладення відповідного договору. Вона має обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у встановлені строки - не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, тобто у строки, встановлені у пункті 34 типового договору.
Як визначено у частині п`ятій статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а для багатоквартирних будинків, обладнаних системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії (пункт 31 Правил № 830).
Нарахування за спожиті послуги здійснюється на підставі постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - (НКРЕКП).
Судом встановлено, що протягом 2015 - 2024 років тарифи на послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, а також абонентська плата змінювалися кілька разів. Позивач не встановлює самостійно тарифи на зазначені комунальні послуги, тарифи встановлювалися НКРЕКП та Київською міською радою (КМДА) для ПАТ «Київенерго», а в подальшому для КП «Київтеплоенерго».
Зокрема, щодо послуг, які надавались КП «Київтеплоенерго», діяли такі тарифи. Розпорядженням Київської міської ради № 700 від 26 квітня 2018 року для КП «Київтеплоенерго» були встановлені тарифи на опалення у розмірі 1 336,94 грн/Гкал та на гарячу воду - 74,49 грн/м?. У подальшому, розпорядженням № 1294 від 23 липня 2018 року тариф на опалення зріс до 1 354,78 грн/Гкал, а на гарячу воду - до 80,59 грн/м?. Останнє підвищення згідно з розпорядженням № 2340 від 22 грудня 2018 року встановило тарифи на опалення на рівні 1 654,41 грн/Гкал та на гарячу воду - 97,89 грн/м?.
Розмір абонентської плати за послуги, що надаються КП «Київтеплоенерго», також змінювався. Розпорядженням Київської міської ради № 2244 від 24 грудня 2019 року було затверджено внески за обслуговування вузлів комерційного обліку, зокрема, для будинку за адресою: АДРЕСА_2 , цей внесок становив 13,43 грн з ПДВ. Пізніше, згідно з наказом КП «Київтеплоенерго» № 831 від 29 жовтня 2021 року абонплата за опалення була встановлена на рівні 30,95 грн, а за гарячу воду - 15,35 грн. Наказом № 896 від 30 листопада 2021 року абонплата за опалення зросла до 31,07 грн, тоді як за гарячу воду залишилася незмінною. За наказом № 255 від 29 лютого 2024 року абонплата знову підвищилася: за опалення - до 37,25 грн, за гарячу воду - до 22,08 грн. Останньою зміною є наказ № 1106 від 27 вересня 2024 року, який встановлює з 01 жовтня 2024 року абонплату за опалення на рівні 39,89 грн і за гарячу воду - 23,65 грн.
Порядок державної реєстрації нормативно-правових актів визначений Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731.
Зазначене Положення регулює процедуру реєстрації нормативно-правових актів виключно міністерств та інших органів виконавчої влади.
Постанова НКРЕКП № 1171 від 31 березня 2015 року була зареєстрована у державному реєстрі нормативно-правових актів за № 433/26878 від 17 квітня 2015 року. Водночас накази КП «Київтеплоенерго» та розпорядження Київської міської ради не підлягають державній реєстрації у Міністерстві юстиції України, оскільки відповідні суб`єкти не є органами виконавчої влади.
З огляду на викладене, доводи відповідачки щодо відсутності державної реєстрації таких актів є безпідставними.
Посилання апеляційної скарги на те, що встановлення такої складової вартості комунальних послуг як абонентська плата внутрішніми наказами комунального підприємства без відповідних рішень органу місцевого самоврядування суперечить Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також не заслуговують на увагу.
Згідно із пунктом 11 частини першої статті 1 Закону № 2189-VII плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Тобто плата за абонентське обслуговування не є комунальною послугою. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами» від 21 серпня 2019 року № 808 (далі - Постанова № 808), держава регулює її граничний рівень. Граничний розмір плати за абонентське обслуговування застосовується окремо за кожною комунальною послугою.
Плата за абонентське обслуговування затверджується внутрішнім наказом по підприємству та визначається виконавцем комунальних послуг за їх фактичними витратами у розрахунку на 1 абонента/міс. Розмір абонентської плати не залежить від кількісних показників спожитих комунальних послуг.
Законом України від 03 грудня 2020 року № 1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» не передбачено розроблення та затвердження методики розрахунку плати за абонентське обслуговування, тому виконавець комунальної послуги самостійно визначає розмір плати за абонентське обслуговування, враховуючи граничний розмір та складові витрат, встановлені Постановою № 808.
Вимог щодо затвердження такої плати органами місцевого самоврядування законом не встановлено.
Таким чином встановлення абонентської плати внутрішнім наказом комунального підприємства не суперечить вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки вона не є комунальною послугою, що підлягає затвердженню органами місцевого самоврядування.
Доводи відповідачки щодо надання комунальної послуги не в повному обсязі та неналежної якості суд першої інстанції обґрунтовано відхилив з огляду на положення пункту 42 Правил № 830, так як вона не надала суду жодних доказів, які б підтверджували належне оформлення претензії щодо якості наданих послуг.
Крім того, нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг. У той же час, як свідчать матеріали справи, відповідачка від наданих послуг у встановленому законом порядку не відмовлялася і доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останньою не надано.
Плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду) та умовно-постійної частини тарифу (протягом року) (пункт 42 Правил № 830).
Відповідно до принципу диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону.
За правилом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд встановив, що надані позивачем документи підтверджують факт постачання теплової енергії за період з 26 жовтня 2018 року по 07 квітня 2019 року, з 29 жовтня 2019 року по 05 квітня 2020 року, з 22 жовтня 2020 року по 12 квітня 2021 року, з 27 жовтня 2021 року по 08 квітня 2023 року, з 20 жовтня 2023 року по 28 березня 2024 року, з 02 листопада 2024 року по 28 лютого 2025 року, а саме корінцями нарядів № 322 від 26 жовтня 2018 року, № 141 від 07 квітня 2019 року, № 535 від 29 жовтня 2019 року, № 135 від 05 квітня 2020 року, № 490 від 22 жовтня 2020 року, № 140 від 12 квітня 2021 року, № 484 від 27 жовтня 2021 року, № 451 від 25 жовтня 2022 року, № 136 від 08 квітня 2023 року, № 483 від 20 жовтня 2023 року, № 114 від 28 березня 2024 року, № 382 від 02 листопада 2024 року.
Крім того, позивач надав довідку про обсяги споживання послуги з постачання теплої енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ. З цієї довідки встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 , облік споживання здійснюється приладом обліку - лічильником «MULTICAL UF 66 CDE», заводський номер 4717369. У довідці зазначено, що за період з 01 жовтня 2018 року по 28 лютого 2025 року обсяг споживання становить 779,284 кВт.
За період з 01 жовтня 2018 року по 28 лютого 2025 року (коли факт надання послуг підтверджується документами у справі) розмір заборгованості становить 85 524,27 грн, що складається:
заборгованості за спожиті з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 22 906,72 грн;
заборгованості за спожиті з 01 жовтня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 14 669,42 грн;
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 36 528,55 грн;
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 9 479,84 грн;
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1 297,89 грн;
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 641,85 грн.
Суд першої інстанції перевірив надані позивачем розрахунки заборгованостей за вказаний період на предмет правильності застосування встановлених тарифів та визнав їх обґрунтованими, оскільки у розрахунках детально відображено нарахування, спожиті Гкал, період застосування тарифів і сам тариф. Вказані у розрахунках тарифи повністю співпадають з тими, що містяться у документах, якими вони затверджені.
При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов'язків щодо доказування. 
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належними доказами та допустимими засобами доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчить про наявність у відповідачки невиконаних боргових зобов`язань перед КП «Київтеплоенерго» за надані комунальні послуги, тому вони повинна відповідати за пред`явленим позовом.
Відповідачкою не спростовано жодними доказами у справі факт наявності та розміру заборгованості за послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, які були надані до її житлового приміщення після 01 жовтня 2018 року, хоча це є її процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.
Посилаючись на необґрунтованість розрахунків заборгованості, які зроблені позивачем, відповідачка на їх спростування свого контррозрахунку не надала та не вказала на конкретні обставини, що свідчили б про їх не відповідність реальному споживанню комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .
Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту порушення відповідачкою умов публічного договору (оферти) та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги у вищевказаний період.
Отже, враховуючи, що за адресою зареєстрованого місця проживання відповідачки надавалися послуги з централізованого опалення (постачання теплової енергії) та постачання гарячої води їх виконавцем - КП «Київтеплоенерго», проте оплата цих послуг не була забезпечена ОСОБА_1 у встановлений строк та у розмірі спожитої комунальної послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за надані послуги у розмірі 85 524,27 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідачки цих висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
У силу положень статей 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України місцевим судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.
Суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі відповідачки, відсутні.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 рокуу даній справі - без змін.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній