ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 914/2291/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бакуліна С.В. головуючий (доповідач), Кібенко О.Р., Студенець В.І., 
за участю: секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,
позивача - Віктюка Р.О.,
відповідача-1 - Онищука М.П.,
відповідача-2 -не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Invest OU (Товариство з обмеженою відповідальністю "Велтек Інвест")
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 (головуючий - Андрієнко В.В., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.) та рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2025 (суддя Чинчин О.В.)
у справі №914/2291/25
за позовом Invest OU (Товариство з обмеженою відповідальністю "Велтек Інвест")
до 1. Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові,
2. Державної казначейської служби України
про відшкодування шкоди у розмірі 319 513,77 євро, що еквівалентно 15 291 609,50 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
1. Veltec Invest OU (Товариство з обмеженою відповідальністю "Велтек Інвест") (далі також - ТОВ "Велтек Інвест", Товариство) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі також - Бюро), та Державної казначейської служби України (далі також - Казначейська служба) про відшкодування шкоди у розмірі 319 513,77 євро, що еквівалентно 15 291 609,50 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення з Державного бюджету України шкоди у розмірі 319 513,77 євро, що еквівалентно 15 291 609,50 грн, у зв`язку з неповерненням майна, вилученого Бюро в межах кримінального провадження.
3. Господарський суд Львівської області ухвалою від 29.07.2025 матеріали позовної заяви Товариства передав за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду міста Києва.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
4. Товариством з обмеженою відповідальністю "В.Хаак Трейдінг" виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІЛІЖАН" рахунок-фактуру №17/34 від 11.07.2019 року за товари: термоштани довгі у кількості 1,85, загальна ціна 9 324 євро, термосорочки з довгим рукавом у кількості 2,00, загальна ціна 10 080 євро (упаковка 168 коробок) на суму 23 090,76 євро (а.с.40-41).
5. ТОВ "Велтек Інвест" було сплачено рахунок-фактуру 17/34 від 11.07.2019 та перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "В.Хаак Трейдінг" грошові кошти у загальному розмірі 23 090,76 євро (а.с.21-22).
6. Товариством з обмеженою відповідальністю "Л.Г.Д. Імпорт-експорт" виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІЛІЖАН" рахунок-фактуру №2019/210 від 17.09.2019 за товари: змішані речі - 85 мішків і 1 коробка, ціна за одиницю 8,07 євро, загальна вага 3,873 кг на суму 31 255,11 євро (а.с.42-43).
7. ТОВ "Велтек Інвест" було сплачено рахунок-фактуру №2019/210 від 17.09.2019 та перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.Г.Д. Імпорт-експорт" грошові кошти у загальному розмірі 31 255,11 євро (а.с.19-20).
8. Товариством з обмеженою відповідальністю "Ван Емпель Оверсток" виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІЛІЖАН" рахунок-фактуру №2-79 від 15.07.2019 за товари: основи D-truzzed у кількості 500, ціна за одиницю 1,95 євро, загальна сума 975 євро; мікс брендів ORG високий мікс блок 1 у кількості 5 312, ціна за одиницю 7,50 євро, загальна сума 40 290 євро; мікс брендів ORG високий мікс блок 2 у кількості 5 427, ціна за одиницю 7,50 євро, загальна сума 40 777,50 євро; мікс брендів ORG високий мікс блок 3 у кількості 5 364, ціна за одиницю 7,50 євро, загальна сума 40 230 євро; мікс брендів ORG низька ціна (3 палети) у кількості 2 892, ціна за одиницю 5,75 євро, сума 18 829 євро на загальну суму 138 901,50 євро (а.с.44-45).
9. ТОВ "Велтек Інвест" було сплачено рахунок-фактуру №2079 від 15.09.2019 та перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ван Емпель Оверсток" грошові кошти у загальному розмірі 138 901,50 євро (а.с.23-24).
10. Товариством з обмеженою відповідальністю "Постскріптум" виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ДІЛІЖАН" рахунок-фактуру №8145-0919 від 09.09.2019 за товари: одяг (костюми, комбінезони, жакети, плаття, спідниці, штани) із хімічних волокон, залишкові партії у кількості 13,49 кг вартістю 85 661,50 євро; одяг (костюми, комбінезони, жакети, плаття, спідниці, штани) із хімічних волокон, залишкові партії у кількості 13,49 кг вартістю 40 604,90 євро на загальну суму 126 266,40 євро. (а.с.46-47).
11. ТОВ "Велтек Інвест" було сплачено рахунок - фактуру №8145-0919 від 09.09.2019 та перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Постскріптум" грошові кошти у загальному розмірі 126 266,40 євро (а.с.17-18).
12. Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 04.10.2019 у справі №757/53080/19-к надав дозвіл слідчому першого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Державного бюро розслідувань Байжанову Олегу Альбертовичу та слідчим слідчої групи у кримінальному провадженні №42019000000001865, а також прокурору другого відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України Мартяну Ігорю Володимировичу та прокурорам групи прокурорів у кримінальному провадженні №42019000000001865 на проведення обшуку сідлового тягача марки MAN TGX 18.440 4X2 LLS-U (VIN - НОМЕР_1 ) з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща (PL) - НОМЕР_2 , який належить громадянину Польщі ОСОБА_1 , з метою відшукання та вилучення:
- документів і відомостей, які посвідчують підстави придбання товару (одягу), його кількісні та якісні характеристики, цінове та вартісне обґрунтування: митні декларації, попередні митні декларації, документи контролю за доставкою товарів (ДКД), товаросупровідні документи, які до них додаються (контракти, інвойси, CMR); рішення про проведення огляду та переогляду товарів, транспортних засобів комерційного призначення, контрольні талони для проходження "по червоному коридору", акти про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу, акт довільної форми у разі відмови власника товарів або уповноваженої ним особи від виконання вимог щодо розділення товарної партії на окремі товари, який додається до Акта огляду та є його невід`ємною частиною, картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, ТЗ комерційного призначення; речей, документів стосовно незаконного переміщення на митну територію України, з приховуванням від митного контролю, високоліквідного товару з ЄС, шляхом надання до митного органу документів, що містять неправдиві відомості, а саме розписок, доручень, печаток суб`єктів господарювання, документів на відкриття банківських рахунків та банківських карток, самих банківських карток, чекових книжок, грошових чеків, документів та інформації щодо отримання незаконної матеріальної винагороди, матеріальних носіїв, на яких може знаходитися така інформація й відомості: комп`ютерна техніка, магнітні та електронні, цифрові носії інформації, засоби мобільного та Інтернет зв`язку, чорнові записи, записні книги, в яких можуть міститись відомості про фактичних організаторів та виконавців злочинних дій (а.с.33-34).
13. Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 16.10.2019 у справі №757/54971/19-к надав дозвіл прокурору другого відділу процесуального керівництва першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Генеральної прокуратури України, ОСОБА_2 на проведення обшуку та вилучення автомобіля - сідлового тягача марки MAN TGX 18.440 X2 LLS-U (VIN - НОМЕР_3 ) з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща (PL) - НОМЕР_2 з напівпричепом Wielton NS34 (VIN - НОМЕР_4 ) з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща (PL) - НОМЕР_5 , який знаходився під керуванням громадянина Республіки Польща ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Рата Жовківського району Львівської області, які є знаряддями вчинення злочину та мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також мають значення речових доказів (а.с.111-112).
14. Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 29.10.2019 у справі №757/54975/19-к наклав арешт на майно, яке вилучено в ході обшуку, проведеного у період з 08.10.2019 по 11.10.2019, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Шапутько С.В., полупричіпу Wielton NS34 (VIN - НОМЕР_6 ) з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща (PL) - НОМЕР_5 , який належить громадянину Польщі ОСОБА_1 , вантаж (товар), який містився в ньому та імпортувався на митну територію України, а саме 172 коробки з термобілизною, 1 коробка із взуттям, косметикою та іншими товарами домашнього вжитку, 2 коробки із товарами домашнього вжитку; 898 поліпропіленових мішків синього, білого та червоного кольорів, переважно з одягом, а також взуттям та товарами домашнього вжитку, за пломбами, переліченими в ухвалі.
15. Шевченківський районний суд міста Києва ухвалою від 03.04.2020 у справі №761/7538/20 відмовив у задоволенні скарги представника фірми "ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство" - адвоката Нікітіна Ю.І. на бездіяльність слідчого першого слідчого відділу Другого управління організації досудових розслідувань Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя, ДБР Вакарова Д.В. та прокурора другого відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату ДБР ОГП, ОСОБА_2 , яка полягає у неповерненні майна в рамках кримінального провадження №42019000000001865 від 27.08.2019 (а.с.30-32).
16. Старший слідчий першого слідчого відділу (з дислокацією в м. Львові), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Львові, постановою від 27.08.2021 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42019000000001865 від 27.08.2019, закрив на підставі абзацу 2 пункту 10 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв`язку з тим, що строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього кодексу, закінчився та жодній особі не повідомлено про підозру та на час закінчення строку досудового розслідування відсутній склад кримінального правопорушення (а.с.117-119).
17. Личаківський районний суд м. Львова ухвалою від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 вирішив повернути " ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство" (Республіка Польща, вул. Старозамоська,44, м. Томашів Любельський,22-600) сідловий тягач марки МАN TGX 18.440 4Х2 LLS-U реєстраційний номер НОМЕР_2 та полупричіп Wielton NS34 з реєстраційним номером НОМЕР_5 та вантаж 172 коробки з термобілизною, 1 коробку із взуттям, косметикою та іншими товарами домашнього вжитку, 2 коробки із товарами домашнього вжитку та 898 поліпропіленових мішків синього, білого та червоного кольорів з одягом (а.с.36-39).
18.  Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Бюро до теперішнього часу не повернуто позивачу як власнику товар, вилучений в межах кримінального провадження №42019000000001865. За таких підстав, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
19. Господарський суд міста Києва рішенням від 17.12.2025 у справі №914/2291/25, яке Північний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 15.04.2026, у задоволенні позову відмовив.
20. Судові рішення мотивовані таким:
- дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з вилучення вантажу (товару), який містився в полупричіпі Wielton NS34 (VIN - НОМЕР_6 ) з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща (PL) - НОМЕР_5 , який належить громадянину Польщі ОСОБА_1 , та імпортувався на митну територію України, а саме 172 коробки з термобілизною, 1 коробка із взуттям, косметикою та іншими товарами домашнього вжитку, 2 коробки із товарами домашнього вжитку; 898 поліпропіленових мішків синього, білого та червоного кольорів, переважно з одягом, а також взуттям та товарами домашнього вжитку, були наслідком ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №757/54971/19-к. За таких підстав, Суд приходить до висновку, що вилучення слідчим майна, а також накладення арешту на вказане майно відбулось відповідно до вимог КПК на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, та є обов`язковим до виконання на всій території України;
- на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 спірний товар було повернуто саме "ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство", а не позивачу у даній справі. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази оскарження позивачем вказаної ухвали суду у випадку, якщо останній заперечував щодо повернення вказаного товару не йому як власнику, про що останній зазначав у даній справі;
- ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 набрала законної сили та підлягає безумовному виконанню на всій території України, а тому суд не приймає до уваги доводи позивача щодо неповернення саме Veltec Invest OU вилученого майна, як необґрунтовані;
- в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про неправомірність вилучення майна Бюро під час проведення обшуку, та неправомірність накладення арешту на спірне майно;
- за наявності ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 щодо повернення "ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство" вантажу, звернення позивача з цим позовом є необґрунтованим;
- надані позивачем докази оплати рахунків фактур №17/34 від 11.07.2019, №2019/210 від 17.09.2019, №2-79 від 15.07.2019, №8145-0919 від 09.09.2019, не містять доказів проведення банком операцій з перерахування грошових коштів з рахунку Товариства на корись товариств постачальників;
- як вбачається з Акта про проведення огляду (переогляду) товарів, ТЗ, ручної поклажі та багажу Митного поста "Рава-Руська", в автомобілі, який прямував у м. Житомир на адресу ТОВ "Діліжан", переміщувався наступний товар: одяг новий різних торгових марок, наплечники нові, тапки дитячі нові, рушники нові, сумки чоловічі нові, гаманці нові, взуття різних марок, постільна білизна, посуд та декор, лак для нігтів, біжутерія. Отже, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами придбання товару, який прибув на митний пост "Рава-Руська", на підставі інвойсів від 15.07.2019 №2079, від 11.07.2019 №17/34, від 09.09.2019 №8145-0919 та від 17.09.2019 №2019/210;
- за даними митної декларації №UA209140/2019/182305 вартість товару була визначена у розмірі 14 395 євро. Доказів оформлення митних декларацій на загальну суму 319 513,77 євро, як зазначено позивачем, матеріали справи не містять.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи іншої сторони.
21. Товариство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 у справі №914/2291/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовільнити в повному обсязі.
22. Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції у цій справі скаржник вважає наявність випадків, передбачених пунктами 1, 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК), зазначаючи:
- про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, щодо застосування статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК;) від 25.06.2020 у справі №924/233/18, щодо вірогідності доказів;
- про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 15, 16, 22, 317, 321, 386, 1166, 1173, 1174 ЦК у подібних правовідносинах, коли а) власником майна (товару) є одна юридична особа, а майно, як речовий доказ, вилучено у іншої - фактичного володільця; б) судом вирішено повернути товар фактичному володільцю, однак його не повернуто через втрату чи з інших підстав; в) з позовом до суду про відшкодування шкоди звернувся власник майна;
- суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК).
23. Товариство у касаційній скарзі зазначає таке:
- суд апеляційної інстанції констатував, що право на захист у зв`язку з втратою вилученого майна належить особі, у якої таке майно перебувало у фактичному володінні на момент вилучення, а не його власнику;
- у справі виникло питання права, щодо якого відсутній висновок Верховного Суду, а саме:
- чи є належним позивачем у спорі про відшкодування шкоди, завданої втратою майна, вилученого органом досудового розслідування, як речового доказу, власник такого майна, якщо на момент вилучення майно перебувало у фактичному володінні перевізника (зберігача, експедитора чи іншої третьої особи), який не є його власником, а на момент повернення - майно втрачене та за рішенням суду зобов`язано орган досудового розслідування повернути майно володільцю?;
- чи можуть положення статей 100, 169 КПК про повернення речового доказу особі, у якої його було вилучено, бути підставою для висновку про відсутність у власника права на відшкодування шкоди, заподіяної втратою такого майна, з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.08.2025 в справі №521/8236/23, постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (пункт 5.18);
- застосований апеляційним судом підхід фактично ототожнює особу, якій речовий доказ має бути повернений у кримінальному провадженні, з особою, яка є потерпілою від його втрати у деліктному зобов`язанні. Проте правовідносини щодо повернення речового доказу та правовідносини щодо відшкодування шкоди мають різний предмет правового регулювання;
- сам факт, що товар знаходився у транспортному засобі перевізника, не свідчить про виникнення у перевізника права власності на товар. Тому навіть якщо вилучення відбулося у перевізника, збитки від неповернення товару несе власник товару, а не перевізник;
- суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права про захист права власності, ототожнивши право особи, в якої вилучено товар, на його повернення з правом на відшкодування шкоди, заподіяної втратою товару. Право на відшкодування шкоди, заподіяної втратою вилученого товару має виключно власник, а не особа, у якої він був вилучений (перевізник), бо саме власник поніс витрати на його придбання, втратив право на його розпорядження. Перевізник був тільки володільцем товару під час його перевезення, йому не заподіяно шкоди втратою товару. Тому він може вимагати тільки його повернення, а не відшкодування майнової шкоди;
- висновок суду апеляційної інстанції про повернення товару перевізнику "ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство" не ґрунтується на матеріалах справи, так як товар не було повернуто. Його викрадено працівниками Бюро, про що є відповідні докази у справі;
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 сформульовано висновок про те, що для вирішення спору про відшкодування шкоди суд повинен встановити реальний характер порушеного права особи та надати оцінку усім доказам, які підтверджують належність майна позивачу, а не обмежуватись формальними, обставинами щодо фактичного володіння чи перебування майна у третіх осіб;
- висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачем не доведено вини відповідача у заподіянні збитків, суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (пункт 5.9);
- неправомірні дії відповідача полягають у тому, що ним не забезпечено схоронність вилученого вантажу, визнаного речовим доказом в кримінальному провадженні, а бездіяльність - у тому, що відповідачем не вживалося жодних заходів з виконання ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 щодо повернення вилученого товару перевізнику "ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство" чи власнику товару;
- суди попередніх інстанцій не здійснили належного дослідження та співставлення зазначених доказів із доводами відповідачів, не навели мотивів відхилення таких доказів та не встановили, які саме докази спростовують наведені позивачем обставини, що свідчить про недотримання стандарту доказування "вірогідності доказів", передбаченого статтею 79 ГПК.
24. Бюро подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
25. Відзив мотивований таким:
- касаційна скарга Товариства не доводить ані неправильного застосування норм матеріального права, ані істотного порушення норм процесуального права. Вона побудована переважно на переоцінці доказів, повторенні позиції позову та спробі видати недоведені фактичні обставини за правову проблему, яка нібито потребує висновку Верховного Суду;
- згідно з висновками, про які зазначено в мотивувальній частині судових рішень, підставою для відмови в позові стала недоведеність позивачем такого елемента складу цивільного правопорушення як протиправність. Зокрема суди дали детальну оцінку обставинам вилучення майна і врахували, що таке майно було вилучено під час обшуку, санкціонованого ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №757/54971/19-к;
- хибним є твердження касатора про те, що суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову через недоведеність вини відповідача у заподіянні збитків, оскільки недоведеність вини не була покладена судами в основу відмови у позові. Вирішальним для судів стало недоведення Товариством інших обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправності поведінки відповідача, факту завдання шкоди, її розміру та причинно-наслідкового зв`язку;
- беручи до уваги зміст касаційної скарги, за твердженням касатора, йдеться про недотримання судами такого стандарту доказування як "вірогідність доказів" та неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 25.06.2020 у справі №924/233/18, у якій власне і йдеться про стандарт доказування "вірогідність доказів". Однак, по-перше, суди першої та апеляційної інстанцій застосували стандарт вірогідності доказів згідно зі статтею 79 ГПК - це прямо випливає з мотивувальних частин обох рішень. Суди, зокрема, дослідили надані позивачем та відповідачем докази та з урахуванням такого стандарту доказування дійшли висновку про недоведеність позивачем елементів складу цивільного правопорушення. Відтак посилання касатора на постанову у справі №924/233/18 лише підтверджує правильність підходу судів, а не свідчить про його порушення;
- за наявними у матеріалах справи доказами, висновок про те, що позивач не є власником спірного майна виглядав більш вірогідним, ніж протилежний, на що суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, правильно звернув увагу, відмовляючи в позові, оскільки ТОВ "Велтек Інвест" не доведено факту оплати товару (одягу). Доведення цих обставин було обов`язком позивача, а його невиконання вказує на відсутність факту завдання позивачу майнової шкоди внаслідок дій Бюро;
- наведені у касаційній скарзі доводи щодо порушення судами норм процесуального права фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що не може бути підставою для скасування рішення суду;
- 10.11.2021 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу №346/5428/17, предметом якої, серед іншого, було повернення майна, вилученого та арештованого під час кримінального провадження, яке згодом було закрите. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність вимоги про повернення майна, оскільки позивач не довів належними і допустимими доказами порушення своїх особистих прав та інтересів при арешті зазначеного вище майна, не обґрунтував підстав необхідності повернення спірного майна саме йому, як фізичній особі, а не юридичній особі - власнику майна. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій врахували ці висновки Верховного Суду та констатували, що позивач не довів належність йому вилученого товару;
- суди не заперечували того, що власник майна вправі вимагати його повернення або відшкодування його вартості, а виходили з того, що Товариство не довело, що воно є власником спірного майна. Отже, сформульоване касатором питання про право власника майна на звернення з позовом є штучно відірваним від фактичних обставин цієї справи, та не є таким, від вирішення якого залежить правильність висновків судів у цій справі. Натомість під час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій дослідили та оцінили доводи Товариства, врахували релевантні висновки Верховного Суду, належним чином мотивували свої рішення про відмову в задоволенні позову, не допустивши при цьому порушень норм процесуального права, що виключає необхідність формування нового правового висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у подібних правовідносинах.
26. У судовому засіданні, що відбулося 22.07.2026, колегія суддів дійшла висновку про необхідність в оголошенні перерви.
Позиція Верховного Суду.
27. Згідно з положеннями статті 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
28. Частинами першою та другою статті 22 ЦК передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
29. Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
30. Статтею 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
31. У відповідності до статті 1173 ЦК шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
32. Отже, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вини заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1173 ЦК, на підставі якої заявлені позовні вимоги у даній справі, передбачає відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. Таку правову позицію було висловлено Верховним Судом у постановах від 23.05.2018 у справі № 923/574/17 та від 18.06.2018 у справі № 904/1284/17.
33. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №910/9095/18.
34. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03.09.2019 у справі №916/1423/17, застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
35. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
36. Отже, дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.
37. Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції зазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №914/1221/17, яка також була врахована у постанові від 26.01.2022 у справі №916/3322/19.
38. У постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення господарськими судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
39. Отже, обґрунтування судами попередніх інстанцій відмови у задоволенні позовних вимог висновками про те, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності відповідної посадової/службової особи є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органів державної влади, які відсутні в матеріалах справи, колегія суддів вважає такими, що не відповідають наведеній вище правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, на яку посилається скаржник, адже незалежно від наявності або відсутності у матеріалах справи таких рішень, суд має надати власну оцінку правомірності дій відповідачів та встановити чи мала місце їх протиправна поведінка у спірних правовідносинах.
40. Водночас такі обставини суди попередніх інстанцій при вирішенні спору у справі №914/2291/25 належним чином не перевірили.
41. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначав, що неправомірні дії Бюро полягають у неналежному виконані цим органом обов`язку зі зберігання арештованого товару, внаслідок чого такий товар було втрачено, а позивачу, як власнику майна, завдано шкоди.
42. При цьому позивач наголошував, що наведені ним доводи підтверджуються тим, що після того, як Личаківський районний суд м. Львова ухвалою від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 вирішив повернути "ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство" сідловий тягач марки МАN TGX 18.440 4Х2 LLS-U реєстраційний номер НОМЕР_2 , полупричіп Wielton NS34 з реєстраційним номером НОМЕР_5 та вантаж 172 коробки з термобілизною, 1 коробку із взуттям, косметикою та іншими товарами домашнього вжитку, 2 коробки із товарами домашнього вжитку та 898 поліпропіленових мішків синього, білого та червоного кольорів з одягом, зазначена ухвала, в частині повернення майна (вантажу), не була виконана, а товар є фактично втраченим.
43. Вирішуючи спір у справі суди зазначили, що на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 спірний товар було повернуто "ТРАНСМАР Маріуш Мацьоха та Партнери Повне Товариство".
44. Тобто, оскаржувані судові рішення мотивовані тим, що у спірних правовідносинах мав місце факт передачі товару від Бюро до перевізника. 
45. Проте, ухвалюючи такі судові рішення, суди не навели жодного доказу на підтвердження факту виконання ухвали від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 в частині повернення товару перевізнику. Відтак, висновок судів про те, що товар було саме повернуто, а не втрачено в період його зберігання Бюро, є таким, що не ґрунтується на матеріалах справи.
46. Крім того суди не врахували, що як вбачається зі змісту заяв Бюро по суті справи, останнє вказувало на повернення перевізнику лише транспортних засобів, однак не повідомляло суд про долю вилученого та арештованого майна, з наданням відповідних доказів щодо цих обставин.
47. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
48. Частинами першою, другою статті 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
49. Згідно з частиною першою статті 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
50. Частиною першою статті 100 КПК встановлено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути як найшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166,170 - 174 цього Кодексу.
51. Згідно з частиною дев`ятою статті 100 КПК питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.
52. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 169 КПК тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у разі скасування арешту.
53. Посилаючись на вказані норми права, скаржник просить Суд надати відповіді на такі питання:
1) чи є належним позивачем у спорі про відшкодування шкоди, завданої втратою майна, вилученого органом досудового розслідування, як речового доказу, власник такого майна, якщо на момент вилучення майно перебувало у фактичному володінні перевізника (зберігача, експедитора чи іншої третьої особи), який не є його власником, а на момент повернення - майно втрачене та за рішенням суду зобов`язано орган досудового розслідування повернути майно володільцю?;
2) чи можуть положення статей 100, 169 КПК про повернення речового доказу особі, у якої його було вилучено, бути підставою для висновку про відсутність у власника права на відшкодування шкоди, заподіяної втратою такого майна.
54. Здійснений Судом аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що невиконання судового рішення про повернення тимчасово вилученого майна та його фактична втрата є самостійною підставою для захисту порушеного права власника. За таких обставин, одне лише зазначення в ухвалі суду про повернення тимчасово вилученого майна після скасування арешту особі, у якої воно було вилучено (у цій справі перевізнику), не позбавляє власника права на звернення до суду з позовом про стягнення шкоди з особи, яка це майно вилучала і мала забезпечити після його арешту належне зберігання, з посиланням на обставини його втрати такою особою, та відсутності доказів фактичного виконання ухвали про повернення майна.
55. Протилежний підхід не лише нівелював би саму сутність права власності, а й становив би порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право мирно володіти своїм майном та передбачає обов`язок держави забезпечити ефективний механізм його захисту, у тому числі шляхом компенсації збитків.
56. Отже, вирішальне значення для правильного вирішення цієї справи мають обставини щодо того чи був втрачений вантаж, який арештовано на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 16.10.2019 у справі №757/54971/19-к та чи було фактично виконано ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15.09.2021 у справі №463/6003/20 про повернення вантажу. 
57. Однак, вирішуючи спір у справі №914/2291/25, суди першої та апеляційної інстанцій такі обставини належним чином не з`ясували.
58. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що позивач не надав доказів набуття права власності на товар, оскільки надані ним докази оплати рахунків фактур №17/34 від 11.07.2019, №2019/210 від 17.09.2019, №2-79 від 15.07.2019, №8145-0919 від 09.09.2019, не містять доказів проведення банком операцій з перерахування грошових коштів з рахунку Veltec Invest OU на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Постскріптум".
59. Позивач не погодився з таким висновком суду першої інстанції та, звертаючись до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, зазначив, що господарський суд не надав оцінки повної сплати вартості товару в розмірі 138 901,50 Євро, яка підтверджується відміткою "Сплачено повністю" (PAID IN FULL) на рахунку-фактурі №2079 від 15.07.2019.
60. Однак, суд апеляційної інстанції не проаналізував та не надав жодної оцінки такому доводу та доказу, на який позивач посилався на його обґрунтування. Суд не навів мотивів, з яких він відхилив зазначені аргументи, чим порушив принцип змагальності сторін та не забезпечив всебічного і повного з`ясування обставин справи.
61. Крім того, досліджуючи питання про те, хто є власником втраченого товару, суди попередніх інстанцій не врахували, що згідно з частиною першою статті 79 ГПК, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. 
62. Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 25.06.2020 у справі №924/233/18, стандарт доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися під час вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (пункт 66). Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач (пункт 70). 
63. Тобто, стандарт "вірогідності доказів" полягає у оцінці шляхом співставлення наданих доказів на підтвердження певної обставини з доказами наданими на її спростування та обґрунтуванні чому докази однієї сторони переважили докази іншої сторони судового процесу. Даний стандарт є невід`ємною складовою принципу змагальності сторін. 
64. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, на які посилається скаржник, та інших постановах Верховного Суду. 
65. Однак, суди попередніх інстанцій указаних правових позицій Верховного Суду не врахували, оскільки, ставлячи під сумнів надані позивачем докази, порушили положення процесуального закону щодо розподілу тягаря доказування та не зазначили, на підставі яких доказів відповідачів, дійшли протилежних висновків.
66. Фактично, висновки судів, що позивач не є власником майна, ґрунтуються лише на ненаданні ним достатніх доказів на підтвердження таких обставин, однак суди не проаналізували наявні у справі докази за стандартом вірогідності.
67. Суди не спростували доводи позивача про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності на товар інших осіб, а також, докази, які вказували б на факт звернення інших осіб (фізичних, юридичних), окрім позивача з вимогою повернути товар або відшкодувати завдані збитки, чи докази існування спору щодо товару.
68. Водночас у цій справі відповідачі не є особами, з якими у позивача існує спір щодо права власності на арештований товар.
69. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось з`ясування обставин, з якими норми матеріального та процесуального права пов`язують правильність вирішення цього спору по суті, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та розподіл судових витрат.
70. Відповідно до частин першої та другої статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
71. Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду. 
72. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
73. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК).
74. Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних рішень та направлення справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано ці судові рішення.
75. Відповідно до статті 129 ГПК у зв`язку із скасуванням ухваленого судового рішення і передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат у справі, у тому числі за подання касаційної скарги, буде здійснюватися за результатами нового розгляду справи.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1.Касаційну скаргу Invest OU (Товариство з обмеженою відповідальністю "Велтек Інвест") задовольнити частково.
2.Постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2025 у справі №914/2291/25 скасувати.
3.Справу №914/2291/25 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець