Справа № 515/22/26
Провадження № 2/515/424/26

Татарбунарський районний суд Одеської області 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2026 року м. Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого – судді Олійника К. І.,
за участю: секретаря судового засідання Коренчук О. Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Татарбунари Одеської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання права власності,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січнні 2026 року ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Давиденка К. В., звернувся до Татарбунарського районного суду із позовом до виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . 
На обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_1 , вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 в селі Глибоке, Татарбунарського району Одеської області, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_3 в селі Глибоке, Татарбунарського району Одеської області. Після смерті батьків, залишився житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
Отже, ОСОБА_1 має право прийняти зазначений будинок як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 529 ЦК УРСР в ред. 1963 року (що діяв на час відкриття спадщини), оскільки ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину, проживав в будинку на час відкриття спадщини та продовжив проживати тривалий час після цього, а отже він єдиний хто має право його успадкувати.
Після смерті спадкодавців для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок ОСОБА_1 звернувся до Саратської державної нотаріальної контори Одеської області, але отримав відмову у видачу спадщини у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначений будинок. 
Рух справи
Ухвалою Татарбунарського районного суду від 08 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 
Витребувано від Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Одеської області (68200, Одеська область, Білгород-Дністровський район, селище Сарата, вул. Захисників України, 2) засвідчену копію спадкової справи до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Татарбунарського районного суду від 27 січня 2026 року витребувано від Саратської державної нотаріальної контори Одеської області (68200, Одеська область, селище Сарата, вул. Захисників України, 2) копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Глибоке Татарбунарського району Одеської області.
Ухвалою Татарбунарського районного суду від 26 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
Аргументи, доводи, клопотання учасників справи
Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. 
Представник позивача, адвокат Давиденко К. В., приймав участь у розгляді справи, однак на судові дебати не з`явився. Разом з цим, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності довірителя. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Представник Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, адвокат Логінов О. Г., просив провести розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 25 серпня 2005 року, та картки фізичної особи-платника податків, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 (а.с. 4-5).
Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області від 10 вересня 1999 року, батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.6).
Копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 04.09.2025 року, виданого Саратським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), підтверджується, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 03.04.1998 року, виданого виконавчим комітетом Глибоківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).
З матеріалів справи також вбачається, що на замовлення позивача ФОП ОСОБА_4 10 вересня 2025 року виготовив технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 164,8 кв.м. та житловою площею 101,4 кв.м. (Реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:8440-7856-4173-5168, ідентифікатор об`єкта нерухомого майна 01.2961428.4572979.20250910.27.0000.39) (а.с.9-15).
Згідно зі звітом про незалежну оцінку вартості зазначеного житлового будинку, його ринкова вартість, станом на дату оцінки 24 грудня 2025 року, складає 119 521 грн (а.с.17-17 зворот).
Постановою Саратської державної нотаріальної контори Одеської області від 24 грудня 2025 року за вих. № 776/02-31 ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , з причин відсутності державної реєстрації права власності на успадковане майно (а.с. 16).
З наданого витягу із записом з копії з погосподарської книги № 07 за 1991-1995 роки вбачається, що головою вищезазначеного домогосподарства був – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та відкрито особовий рахунок на останнього. Крім того значиться родина із таким складом: голова родини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дружина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син – ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою №108 від 09.10.2025р. виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області (а.с.15).
Згідно з копії довідки №109 від 09.10.2025р. виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області, вбачаєтсья, що згідно з записами погосподарської книги №4 за 1996-2000 роки по с.Глибоке значиться родина із таким складом: голова родини – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.14).
З копії довідки за № 104 виданою старостою Глибоківського старостинського округу Татарбунарської міської ради Одеської області, встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на день своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . На момент смерті крім неї у будинку був за реєстрований та проживав її син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З інформації Саратської державної нотаріальної контори Одеської області від 27.01.2026 року за вих. №27/01-16 вбачається, що згідно перевірки у спадковому реєстрі спадкова справа щодо майна ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 – не заводилась (а.с.31). 
З витребуваної судом копії спадкової справи № 522/00, щодо майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведеної Татарбунарською районною державною нотаріальною конторою Одеської області, вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є її син ОСОБА_1 . Інші спадкоємці відсутні (а.с.33-42).
Мотивувальна частина
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.  Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Разом з тим, положення пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Лише якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року та не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування на підставі ЦК УРСР, право спадкування виникає також у спадкоємців за законом третьої, четвертої та п`ятої черг («нових черг») відповідно до статей 1263 - 1265 ЦК України.
Отже, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.
Зазначене підтверджується правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року № 14-608цс18 (справа № 145/797/15-ц) та Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року № 61-39068св18 (справа № 391/769/17).
Встановлено, що батько позивача, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а мати позивача, ОСОБА_3 , – ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 , а значить пункт 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає застосуванню, натомість застосуванню підлягає ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до ЦК УРСР право на спадкування мають особи, визначені у законі.
Згідно зі статтею 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.  Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.
Відповідно до положень статті 548 ЦК для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.  Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року у справі № 463/9696/20 (провадження № 61-7014св22) суд касаційної інстанції виснував, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Ураховуючи наведене, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини.
Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 348/618/15-ц (провадження № 61-9592св19) вказано, що згідно з частинами першою, другою статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном може підтверджуватися будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. 
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, яка є предметом розгляду, встановлено, що батьками ОСОБА_1 є  ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Встановлено, що ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_1 проживали за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягів із погосподарських книг № 07 за 1991-1995 роки та № 4 за 1996-2000 роки, довідки за № 104 виданою старостою Глибоківського старостинського округу Татарбунарської міської ради Одеської області, вбачається, що  ОСОБА_1 , на день смерті своїх батьків, був зареєстрований та проживав з останніми за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з цим, позивач є головою вказаного домогосподарства. 
Вказані обставини також підтверджені допитаними у судовому засіданні свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які також підтвердили, що позивач продовжував проживати у спірному будинку після смерті батьків, вступив в управління та володіння спадковим майном, здійснював його ремонт.
Також судом встановлено, що  ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем своїх батьків.
Таким чином, оскільки спадкоємці  ОСОБА_2 : -  ОСОБА_3  (його дружина) та ОСОБА_1 (його син), які проживали разом із ним на момент його смерті, продовжували проживати в спірному будинку та вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців після смерті спадкодавця, тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті  ОСОБА_2 .
Так само й  ОСОБА_1 вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців після смерті матері ( ОСОБА_3 ).
За вказаних обставин, суд вважає доведеними обставини прийняття спадщини позивачем після смерті його батьків шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. 
Разом з цим, суд звертає увагу на наступне.
Питання прийняття в експлуатацію нерухомого майна врегульовано діючим законодавством. Відповідно до абзацу 2 пункту 3.1 розділу 3 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19.03.2013 N 95 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.
Таким чином відповідно до умов діючого законодавства в сфері будівництва (п. 9 Розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та вказаним вище порядком прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна до 05 серпня 1992 року не вимагається та органами, які уповноважені здійснювати прийняття в експлуатацію не здійснюється.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті України 18 лютого 2002 року за № 157/64 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і обтяжень».
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення»(втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.
Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
За такого, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього прав.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 10.10.2018 у справі №557/1209/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт наявний в матеріалах справи, з якого встановлено, що роком побудови житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є 1900-1989 роки, а тому спірне домоволодіння введенню в експлуатацію.
Висновки за результатами розгляду справи
Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
З вищенаведеного випливає, що іншого шляху, окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивачки немає та остання правильно у розумінні статті 16 ЦК України обрала спосіб захисту порушеного права.
Враховуючи, що позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті своїх батьків, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що підтверджено належними та допустимими доказами, є головою спірного домогосподарства, здійснював його ремонт, а також приймаючи до уваги ту обставину, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з причин відсутності державної реєстрації права власності на успадковане майно, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.
Щодо судових витрат
Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України).
Враховуючи те, що позивач просив не стягувати понесені судові витрати, суд не вирішує питання розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання права власності - задовольнити.
Визнати за  ОСОБА_1  право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Татарбунарська міська рада, місцезнаходження: 68100, Одеська область, Білгород-Дністровський район, м. Татарбунари, вул. Лесі Українки, 18 (ЄДРПОУ 37197846).

Суддя К. І. Олійник

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2026 року