СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

ун. № 759/4195/25
пр. № 2/759/591/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Єросова І.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 ) до  ОСОБА_2  ( АДРЕСА_2 ), третя особа: головний державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Абакумова Надія Іванівна (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9) про визначення розміру аліментів на повнолітню дитину,

ВСТАНОВИВ:
21.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить звільнити його від сплати аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.12.2023 по 01.06.2024 у зв`язку із повною втратою працездатності та змінити розмір аліментів, шляхом стягнення їх у твердій грошовій сумі у розмірі 1514,00 грн. щомісячно, що відповідає частини прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з 01.06.2024 і до закінчення дитиною навчання, але не пізніше досягнення двадцяти трьох річного віку.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 23.11.2002 між сторонами було укладено шлюб, від якого мають спільну дитину - у ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . 12.08.2004 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2021 у справі №759/14185/21, яке частково було змінено постановою Київського апеляційного суду від 13.01.2022, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання спільного повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі доходів боржника до закінчення навчання або досягнення дитиною двадцяти трьох річного віку. В рамках виконавчого провадження НОМЕР_3 він має заборгованість зі сплати аліментів, яка виникла внаслідок того, що після ухвалення даних рішень істотно змінилися обставини, які впливають на виконання обов`язку щодо сплати аліментів. Так, у зв`язку із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби та у подальшому повномасштабним вторгненням рф та територію України позивач втратив можливість працювати та отримувати дохід. Також він мав період повної тимчасової непрацездатності в результаті перелому ноги. Крім того, на його утриманні фактично перебувають батьки похилого віку, яким потрібна його увага та піклування. Так, батько є особою з інвалідністю 1 групи, а сам він отримує компенсаційні виплати за здійснення догляду за хворим батьком. У той же час, встановлені щодо нього виконавцем заборони істотно ускладнюють процес пошуку ним роботи та отримання доходу, у тому числі й для погашення наявної заборгованості за сплат аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 . Відтак, вважає наявні підстави для перегляду визначеного розміру аліментів, що підлягають стягненню із нього.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2025 для розгляду даного позову визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю.
Ухвалою від 28.02.2025 позовну заяву залишено без руху.
03.04.2025 позивачем надано суду заяву, якою усунено допущені недоліки.
Ухвалою від 08.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Судом на виконання вимог ухвали про відкриття провадження скеровано учасникам справи копію ухвали, а також позовної заяви з додатками відповідачу та третій особі. 
21.05.2025 відповідач ОСОБА_2 скористалася своїм правом на подачі відзиву та через свого представника - адвоката Фляшовського В.А. скерувала до суду засобами поштового зв`язку відзив, в якому заперечує щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивач є надавачем соціальних послуг своєму батьку, за що фактично отримує плату. Водночас, надані позивачем докази підтверджується виконання ним обов`язку лише до 30.04.2025 року. Викладене у позові свідчить про суперечливу поведінку позивача, який спочатку вказує, що він здійснює догляд за хворими батьками та утримує їх, а у подальшому зазначає, що фактично його утримує мати-пенсіонерка. Відтак, докази, що саме позивач утримує своїх батьків, у матеріалах справи відсутні.
Крім того, представник відповідача зазначає, що описані позивачем обставини не свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів або зменшення розміру визначених раніше рішенням суду аліментів. Фактично висловлені доводи вже були предметом оцінки як судом першої інстанції, так і апеляційним судом. Окремо адвокат зауважує, що аліменти не підлягають поверненню відповідно до приписів ст. 1215 ЦК України, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. Більше того, у березні 2025 року позивач здійснив часткове погашення наявності заборгованості зі сплати аліментів, внісши суму 174 500 грн. 00 коп., тобто останній має можливість отримати доходи та виконати свій обов`язок у повному обсязі. Зважаючи на те, що позивач є працездатною особою, має на праві власності частину квартири, погашає наявну заборгованість, то сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Водночас, представник відповідача просить стягнути із позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп.
04.06.2025 до суду надійшла відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 , однак вказаний процесуальний документ не містить підпису особи, яка його склала. Зважаючи на приписи ст. 182, 183 ЦПК України, суд повертає такий документ ОСОБА_1 та не бере до уваги викладені у ньому твердження.
18.06.2025 засобами поштового зв`язку до суду надійшли заперечення відповідача ОСОБА_2 , підписані уповноваженим представником - адвокатом Фляшовським В.А., в яких сторона відповідача просить не брати до уваги відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 . Водночас, даний процесуальний документ містить спростування доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, які сторона відповідача підготувала у разі, якщо суд візьме до уваги викладене у відповіді з огляду на те, що вона не підписана позивачем ОСОБА_1 . Зважаючи на те, що судом повернуто відповідь на відзив позивачу ОСОБА_1 та не враховано викладене у ній, то доводи заперечення сторони відповідача від 11.06.2025 суд також не бере до уваги.
03.07.2025 до суду надійшли письмові пояснення позивача ОСОБА_1 на заперечення сторони відповідача від 11.06.2025 року. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 
Зі змісту вказаної норми вбачається, що подача письмових пояснень позивачем на скеровані відповідачем заперечення не передбачена нормами ЦПК України, а такий процесуальний документ не є заявою по суті справи. Водночас, суд приймає такі пояснення та зважає на викладене у них. Так, позивач наголошує, що дію надання ним послуг із догляду за хворим батьком продовжено до 30.04.2026 року. Щодо внесеної у березні 2025 року суми на погашення заборгованості зі сплати аліментів вказує, що такий платіж було здійснено його матір`ю-пенсіонеркою, яка побоюється, що збільшення заборгованості може потягнути за собою реалізацію належного їй майна - частини квартири, якою вона володіє спільно із сином. Він не має самостійного доходу, а тому виконання його обов`язку матір`ю не свідчить про наявність у нього можливості у подальшому здійснювати платежі та утримувати повнолітнього сина. При цьому, вказує, що син придбав у власність вартісний мобільний телефон, що свідчить про відсутність у нього потреби в утриманні з боку позивача. Окремо зауважує, що він має право контролювати грошові кошти, які надходять як аліменти на утримання повнолітнього сина. Наостанок, позивач просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення із нього на користь відповідача витрат на правову допомогу, оскільки наведене не підтверджено належними доказами.
Суд, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги викладені у заявах по суті доводи, перевіривши їх обґрунтованість долученими доказами, доходить таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Приписами ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У ході судового розгляду встановлено, що 23.11.2002 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований за актовим записом №1586. 
Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12.08.2004 шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2021 у справі №759/14185/21 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання спільного повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини доходів боржника (т. 1 а.с. 12-13).
Постановою Київського апеляційного суду від 13.01.2022 частково змінено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2021 у справі №759/14185/21 шляхом зазначення терміну до якого підлягають стягненню аліменти - до досягнення дитиною двадцяти трьох річного віку (т. 1 а.с. 14-15).
Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_1 звертався до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про звільнення його від сплати аліментів та зміну розміру аліментів, у задоволенні якого рішенням від 25.12.2023 у справі №759/13802/22 відмовлено. Вказане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.01.2025 року.
Суд наголошує, що в рамках цивільної справи №759/13802/22 Київським апеляційним судом надано оцінку твердженням ОСОБА_1 , які висловлені ним і в даній справі щодо його непрацездатності, неможливості надавати фінансову допомогу повнолітньому сину та виконувати обов`язок щодо сплати аліментів у визначеному законом та встановленому судовим рішенням розмірі.
У ході розгляду даної справи ОСОБА_1 так само не обґрунтував та не надав достатні докази, яким чином карантинні обмеження та введення в Україні воєнного стану вплинули на його обов`язок щодо сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання у Національному університеті біоресурсів і природокористування України на спеціальності «Автомобільний транспорт», галузь знань «Транспорт».
Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
У постанові від 13.04.2021 у справі №308/4214/18 Верховний Суд витлумачив, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
В силу приписів ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Так, згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
У той же час, в силу ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Ухвалюючи рішення у цій справі слід звернути увагу на фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для правильного її вирішення, зокрема як розмір доходу відповідача, стан здоров`я та матеріальне становище дітей, так і інші обставини необхідні для визначення саме необхідного розміру стягуваних аліментів задля забезпечення гармонійного розвитку дітей.
У постанові Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 №3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» закріплено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Правовий висновок у Постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №635/1139/17 (провадження № 61- 350св17) щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання сформульовано таким чином: не надання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо) може стати підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття.
Суд звертає увагу, що у ході розгляду справи відповідачем надано підтвердження, що повнолітній син ОСОБА_3 не має самостійного доходу та фактично перебуває на її утриманні, відтак матеріальна допомога у вигляді аліментів є необхідною для покриття витрат на утримання дитини. Також суд сприймає доводи, що син сторін навчається на контрактній формі, а отже, відповідач несе додаткові витрати на реалізацію дитиною права на навчання.
Також суд погоджується із доводами сторони відповідача про те, що твердження позивача у позовній заяві є нелогічними та суперечливими. Дійсно, ОСОБА_1 вказує, що перебуває на утриманні своєї матері-пенсіонерки, однак наголошує на тому, що не може виконувати обов`язок щодо утримання повнолітнього сина, оскільки йому необхідно утримувати своїх хворих непрацездатних батьків. Доказів на підтвердження утримання батьків позивачем не надано.
Окремо суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні медичні документи, які б підтверджували наявність у позивача статусу особи з інвалідністю, який би унеможливлював його працевлаштування.
Твердження про те, що у ході здійснення виконавчого провадження на ОСОБА_1 накладено обмеження, що ускладнюють та фактично унеможливлюють його працевлаштування, суд вважає неспроможними, оскільки такі дії державного виконавця спрямовані на досягнення завдань виконавчого провадження та повне виконання рішення суду про стягнення із позивача аліментів на утримання свого повнолітнього сина.
Окремо суд зауважує на тому, що у березні 2025 року ОСОБА_1 здійснено часткове погашення наявної заборгованості в рамках виконавчого провадження НОМЕР_3 у розмірі 174 500 грн. 00 коп. Як вказує позивач, таке погашення було фактично здійснене його матір`ю-пенсіонеркою, яка намагається уникнути негативних наслідків збільшення розмірі заборгованості у вигляді реалізації належної їй на праві власності квартири. Суд не бере до уваги наведене, оскільки суду не надано позивачем доказів, що обов`язок виконано замість нього іншою особою. Більше того, із наданих до заперечень сторони відповідача від 11.06.2025 квитанцій вбачається, що саме платником аліментів ОСОБА_1 здійснено перерахування на банківські реквізити виконавця аліментів.
Враховуючи, що позивачем не доведено наявність істотних обставин, які унеможливлюють виконання ним рішення суду про стягнення із нього аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який не досяг станом на день звернення до суду із позовом двадцяти трьох річного віку та продовжує навчання у закладі вищої освіти, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.
Щодо вимоги представника відповідача про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу із позивача ОСОБА_1 суд звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
В силу ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009.
Відповідно до пункту 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Положення ст. 15ЦПК України наділяють учасників провадження правом користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
Пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» установлює, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу суд враховує позицію Верховного суду, викладену у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18, відповідно до якої необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правовому допомогу представником відповідача - адвокатом Фляшовським В.А. долучено до позову копію договору про надання правової допомоги від 20.05.2024, копію акта приймання-передачі наданих послуг від 11.06.2025, яким підтверджуються прийняття відповідачем ОСОБА_2 послуг із надання правової допомоги в рамках цивільної справи №759/4195/25 та оплату таких послуг грошовою сумою у розмірі 3 000 грн. 00 коп., квитанцією №624599063226 від 13.05.2025 року.
Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а стороною відповідача у наданий ЦПК України спосіб та строк надано суду докази понесення відповідачем ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп., беручи до уваги принцип пропорційності відшкодування сум понесених судових витрат задоволеним судом позовним вимогам, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу представника відповідача про стягнення із позивача витрат на правову допомогу, які понесла відповідач у ході розгляду даної цивільної справи.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 141, 258, 263-265, 272, 273 ЦПК України, ст.ст. 182, 199, 200 СК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Позов  ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 ) до  ОСОБА_2  ( АДРЕСА_2 ), третя особа: головний державний виконавець Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Абакумова Надія Іванівна (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9) про визначення розміру аліментів на повнолітню дитину - залишити без задоволення.
Стягнути із  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп.
Рішення суду може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя         Єросова І.Ю.