Харківський окружний адміністративний суд  _61700, _м. _Харків, _майдан _Свободи, _6, _inbox@adm.hr.court.gov.ua, _ЄДРПОУ: _34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків 
26 серпня 2026 р. справа № 520/18167/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олексія Котеньова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Краматорський р-н, Донецька обл., 84122, код ЄДРПОУ 13486010) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з 26.12.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 26.12.2025.
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплату пенсії позивачці припинено з 01.08.2014. Позивачка зазначає, що звернулася до відповідача з проханням надати їй можливість пройти відеоідентифікацію з метою поновлення виплати пенсії, однак відповідачем виплату пенсії поновлено не було. Позивачка вважає, що невиплата їй пенсії з 26.12.2025 є протиправною та порушує її право на пенсійне забезпечення, у зв`язку з чим просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії з 26.12.2025.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в сумі 1 064,96 грн до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідач подав до суду відзив, у якому зазначив, що виплату пенсії позивачці було припинено з 01.08.2014 у зв`язку з припиненням фінансування пенсійних виплат на території м. Донецька, яка на той час не контролювалася органами державної влади України. Відповідач також зазначив, що з 01.08.2014 позивачка не зверталася до органів Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії, а тому пенсійні виплати за вказаний період їй не нараховувалися. На думку відповідача, поновлення виплати пенсії можливе після звернення позивачки із відповідною заявою у встановленому законодавством порядку. Крім того, відповідач вказав на пропуск позивачкою строку звернення до адміністративного суду.
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.
Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі. 
Суд розглядає справу у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.
Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.
Судом установлено, що позивачка перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та є отримувачкою пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Виплату пенсії позивачці припинено з 01 серпня 2014 року. Як зазначає відповідач, окреме рішення про припинення виплати пенсії не приймалося, а виплату пенсії було автоматично призупинено у зв`язку з припиненням фінансування пенсійних виплат на території м. Донецька, яка не контролювалася органами державної влади України. 
Позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з проханням надати їй можливість пройти фізичну ідентифікацію у режимі відеоконференцзв`язку. 
Разом із тим, відповідачем виплату пенсії позивачці не поновлено. 
Станом на 26 грудня 2025 року та на час розгляду цієї справи виплата пенсії позивачці не здійснюється, у зв`язку з чим вона звернулася до суду за захистом свого права на пенсійне забезпечення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на пенсійне забезпечення є конституційно гарантованим соціальним правом, а відтак будь-яке втручання державного органу у вже набуте особою право на отримання пенсійної виплати має ґрунтуватися на законі, переслідувати легітимну мету та здійснюватися у визначений законом спосіб.
При цьому, відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
З наведених конституційних положень у їх системному взаємозв`язку випливає, що питання щодо виникнення, реалізації, обмеження або припинення права особи на пенсію мають регулюватися законом, а органи виконавчої влади не вправі своїми рішеннями або підзаконними нормативно-правовими актами встановлювати додаткові, не передбачені законом, підстави для припинення пенсійних виплат.
Судом установлено, що позивачці призначено та виплачувалася пенсія за вислугу років відповідно до Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення».
Згідно зі статтею 2 Закону України № 1788-XII одним із видів пенсійного забезпечення є пенсії за вислугу років.
Відповідно до статті 6 Закону України № 1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються відповідно до цього Закону окремим категоріям громадян, зайнятим на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Право на пенсію за вислугу років для відповідної категорії осіб визначається спеціальними нормами Закону України № 1788-XII, зокрема статтею 55 цього Закону та іншими положеннями, що регулюють пенсійне забезпечення окремих категорій працівників. Таким чином, призначена позивачці пенсія є пенсійною виплатою, право на яку виникло на підставі закону та яка не може бути припинена інакше, ніж на визначених законом підставах та у встановленому законом порядку.
Водночас, порядок здійснення пенсійних виплат регулюється також Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у частині, в якій його положення поширюються на відповідні пенсійні правовідносини.
Частиною третьою статті 4 Закону України № 1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, а також порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 5 Закону України № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. При цьому виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, а також порядок здійснення пенсійних виплат.
Статтею 47 Закону України № 1058-IV визначено загальний порядок виплати пенсії. Пенсія виплачується щомісяця у визначені законом строки через організації, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При цьому особливого значення у спірних правовідносинах набувають положення статті 49 Закону України № 1058-IV, якою безпосередньо врегульовано питання припинення та поновлення виплати пенсії.
Так, відповідно до частини першої статті 49 Закону України № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном;
3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку;
3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин";
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою статті 49 Закону України № 1058-IV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України протягом десяти днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Отже, наведене законодавче регулювання свідчить про те, що припинення виплати пенсії є юридично значущим рішенням, яке безпосередньо впливає на реалізацію особою конституційного права на соціальний захист, а тому таке припинення повинно мати чітку законодавчу підставу та здійснюватися у визначеному законом порядку.
При цьому, перелік підстав, передбачений частиною першою статті 49 Закону України № 1058-IV, не може тлумачитися розширено. Положення пункту 5 частини першої цієї статті, відповідно до якого виплата пенсії може припинятися «в інших випадках, передбачених законом», означає, що додаткові підстави для припинення пенсійної виплати повинні бути встановлені саме законом, а не листом, інформаційним повідомленням, внутрішнім рішенням пенсійного органу, даними інформаційної системи чи підзаконним нормативно-правовим актом.
Таким чином, саме наявність передбаченої законом підстави є необхідною передумовою для припинення пенсійної виплати.
Як встановлено судом, виплату пенсії позивачці було припинено з 01 серпня 2014 року.
Разом із тим, відповідачем не приймалося окремого рішення про припинення виплати пенсії, що ним безпосередньо підтверджується.
Тобто, припинення виплати пенсії позивачці фактично відбулося без оформлення відповідного індивідуального рішення територіального органу Пенсійного фонду України, в якому були б зазначені конкретна законодавча підстава припинення пенсії, встановлені обставини, мотиви прийняття такого рішення та порядок його оскарження.
Такий спосіб припинення пенсійної виплати не відповідає вимогам частини другої статті 19 Конституції України та статті 49 Закону України № 1058-IV.
З огляду на це саме по собі посилання відповідача на те, що виплату пенсії позивачці було припинено з 01 серпня 2014 року у зв`язку з припиненням фінансування пенсійних виплат на території м. Донецька, яка на той час не контролювалася органами державної влади України, не може замінювати передбачене законом рішення про припинення виплати пенсії. 
Іншими словами, відсутність окремого рішення про припинення виплати пенсії у 2014 році не може бути виправдана посиланням відповідача на автоматичне призупинення виплат, а наведені у відзиві обставини не свідчать про наявність передбаченої законом підстави для припинення пенсійної виплати позивачці.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративний суд перевіряє, зокрема, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.
Отже, законність діяльності суб`єкта владних повноважень полягає не лише у наявності у нього відповідних повноважень, а й у дотриманні встановленого законом порядку їх реалізації.
У цій справі відповідачем не доведено, що припинення виплати пенсії позивачці з 2014 було здійснено на підставі однієї з передбачених статтею 49 Закону України №1058-IV підстав.
Більше того, відповідач не надав суду окремого рішення про припинення виплати пенсії, оскільки, за його власним твердженням, таке рішення не приймалося.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Таким чином, саме на відповідача покладається обов`язок довести наявність законної підстави для припинення виплати пенсії позивачці, дотримання встановленої законом процедури та правомірність своєї поведінки.
Натомість матеріалами справи не підтверджено наявності передбаченої статтею 49 Закону України № 1058-IV підстави для припинення виплати позивачці пенсії.
Суд також враховує, що відповідно до статті 46 Закону України № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає та виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Отже, у випадку встановлення судом протиправності припинення виплати пенсії та вини пенсійного органу у її невиплаті, закон не ставить поновлення порушеного права пенсіонера у залежність від повторного виникнення права на пенсію. Йдеться саме про відновлення виплати вже призначеної пенсії.
Відповідно до статті 49 Закону України № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
У спірних правовідносинах позивачка не звертається за первинним призначенням пенсії. Її право на пенсію було реалізоване до моменту припинення її виплати у 2017 році. Предметом спору є саме правомірність припинення виплати вже призначеної пенсії та обов`язок пенсійного органу відновити таку виплату.
Це має принципове значення, оскільки відповідач не вправі підміняти процедуру поновлення виплати раніше призначеної пенсії процедурою нового призначення пенсії.
Суд також враховує практику Верховного Суду щодо неприпустимості припинення пенсійних виплат без передбачених законом підстав.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №805/402/18 підтверджено висновок про те, що припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі не може здійснюватися з підстав, не передбачених законом. Верховний Суд виходив із того, що Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями визначати додаткові випадки припинення виплати пенсій, які не передбачені законом, оскільки питання форм і видів пенсійного забезпечення належать до сфери законодавчого регулювання.
Зазначений правовий висновок має значення і для цієї справи у частині застосування принципу законності діяльності органу Пенсійного фонду та недопустимості припинення пенсійної виплати за відсутності чітко визначеної законом підстави.
Конституційний принцип верховенства права також передбачає, що втручання держави у майнові права особи повинно бути засноване на законі.
Право особи на отримання призначеної пенсії охоплюється гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що поняття «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу може охоплювати достатньо встановлене право на отримання соціальної виплати, якщо відповідне право передбачене національним законодавством.
Отже, припинення виплати вже призначеної пенсії становить втручання у майнове право позивачки, а тому таке втручання має відповідати критеріям законності, легітимної мети та пропорційності.
У цій справі відповідачем не доведено дотримання критерію законності такого втручання, оскільки не встановлено ані законної підстави для припинення пенсії, ані належного рішення пенсійного органу про припинення її виплати.
Суд окремо зазначає, що звернення позивачки до відповідача з питання надання можливості пройти фізичну ідентифікацію у режимі відеоконференцзв`язку свідчить про її активне волевиявлення щодо поновлення порушеного права на пенсійне забезпечення. 
Разом із тим, відповідачем за результатами такого звернення виплату пенсії позивачці поновлено не було. 
Суд звертає увагу, що саме по собі звернення позивачки до пенсійного органу та надання відповідачем роз`яснень щодо порядку поновлення пенсії не свідчать про фактичне поновлення її порушеного права, оскільки станом на час розгляду справи виплата пенсії позивачці не здійснюється.
При цьому законодавство не передбачає можливості безстрокового фактичного припинення виплати призначеної пенсії без прийняття належного рішення та без встановлення конкретної законної підстави для такого припинення.
Відповідно до частини другої статті 49 Закону України № 1058-IV після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення виплати пенсії територіальний орган Пенсійного фонду України зобов`язаний прийняти рішення про її поновлення.
Таким чином, бездіяльність відповідача, яка полягає у непоновленні виплати позивачці раніше призначеної пенсії за відсутності належно оформленого рішення про її припинення та за відсутності доведених законних підстав для такого припинення, порушує право позивачки на пенсійне забезпечення.
З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити виплату призначеної позивачці пенсії за вислугу років.
При цьому, суд виходить із того, що саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області є органом, на обліку в якому перебуває позивачка та який здійснював нарахування і виплату спірної пенсії.
Відтак саме на цей територіальний орган Пенсійного фонду України має бути покладено обов`язок щодо поновлення порушеного права позивачки.
Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Таким чином, суд доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки є визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 26.12.2025 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 26.12.2025.
За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Задовольнити позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Краматорський р-н, Донецька обл., 84122, код ЄДРПОУ 13486010) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 26.12.2025.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Краматорський р-н, Донецька обл., 84122, код ЄДРПОУ 13486010) поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) з 26.12.2025.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (пл. Соборна, буд. 3, м. Слов`янськ, Краматорський р-н, Донецька обл., 84122, код ЄДРПОУ 13486010) на користь Державного бюджету України (Отримувач коштів ГУК у м.Києві/ м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАІІ), Рахунок отримувача UA908999980313111256000026001, Код класифікації доходів бюджету: 22030106, судовий збір у сумі 1 064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення у повному обсязі виготовлено 26 серпня 2026 року.

Суддя Олексій КОТЕНЬОВ