Справа № 127/33215/25
Провадження № 22-ц/801/1740/2026
Категорія: 91
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | Справа № 127/33215/25 | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.
за участю секретаря судового засідання Канахівської М. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі заінтересованих осіб Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про оголошення фізичної особи померлою, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поданою її представником – адвокатом Шлапаком Володимиром Сергійовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене 05 травня 2026 року суддею Бойком В. М. у м. Вінниця, повне рішення складено 06 травня 2026 року,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за участі заінтересованих осіб Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулася до суду із заявою про оголошення фізичної особи померлою.
В обґрунтування заяви зазначила, що є колишньою дружиною ОСОБА_4 , оскільки рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2014 у справі №127/8069/14-ц їх шлюб було розірвано.
У шлюбі з ОСОБА_4 народилося двоє дітей, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Незважаючи на розірвання шлюбу, заявниця, ОСОБА_4 , їх спільні діти проживали разом, підтримували сімейні зв`язки.
У зв`язку із повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України ОСОБА_4 був призваний на військову службу під час мобілізації. 
Відповідно до п.З Наказу №255 від 12.09.2023 в/ч НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 командир стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти переданий в оперативне підпорядкування командира військової частини НОМЕР_2 населений пункт Дружелюбівка до складу сил та засобів оперативного угрупування військ ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », які беруть безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Підстава: Бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 №4253/КП-ДСК від 08.09.2025.
19 жовтня 2023 року військовою частиною НОМЕР_1 було прийнято Наказ №490 «Про визнання військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 зниклим безвісті за особливих обставин 11.10.2023.
Безпосередньо в тексті наказу заначено, що при виконанні бойового розпорядження командира НОМЕР_3 ОМБр від 08.09.2023 №4253/кп-дск на утримання визначених позицій, районів, недопущення просування противника вглиб державної території, втрат позицій переднього краю у визначених рубежах оборони батальйону. ІНФОРМАЦІЯ_4 о 09:30 годині, збройними мотострілецькими формуваннями російської федерації, за підтримки авіації, танків та артилерії, було атаковано позицію відділення « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (89) ротного опорного пункту розташованого на околиці населеного пункту Макіївка, Луганської області, на якій в цей час виконували бойове завдання наступні військовослужбовці: " … командира 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти солдата ОСОБА_5 ; ... Того ж дня зв`язок із вищевказаними військовослужбовцями був втрачений. Станом на поточну дату місцезнаходження вказаних військовослужбовців та їх стан невідомий». Станом на день звернення до суду жодна інформація їй щодо перебування у полоні ОСОБА_4 не надходила, пошукові дії тривають та позитивного результату не дають. 
Відповідно до сповіщення сім`ї №9480 від 23.10.2023, виданого ІНФОРМАЦІЯ_6 , солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 зник безвісті 11 жовтня 2023 року під час виконання обов`язків військової служби по відсічі збройної агресії російської федерації в зоні ведення бойових дій біля н.п. Макіївка, Луганської області. Підстава: сповіщення військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2023.
З огляду на це, 23 жовтня 2023 року заявниця звернулась до органів Національної поліції України із заявою про зникнення безвісті ОСОБА_4 
Відділом поліції №1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області 24.10.2023 відкрито кримінальне провадження №12023020020000923 за ч.1 ст. 115 КК України за фактом зникнення безвісті 11.10.2023 ОСОБА_4 під час виконання бойових завдань в районі н.п. Макіївка Луганська область. 
Таким чином, заявниця просила суд оголосити ОСОБА_4 померлим, зазначивши вірогідну дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 .
05 травня 2026 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області в задоволенні заяви відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через свого представника – адвоката Шлапака В. С. подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву про оголошення фізичної особи померлою задовольнити. 
Вважає, що попри наявність низки доказів, які свідчать про те, що військовослужбовець ОСОБА_4 загинув за особливих обставин під час воєнних дій біля н.п. Макіївка Луганської області, виконуючи бойове завдання із захисту Батьківщини, суд першої інстанції формально підійшов до їхньої оцінки та всупереч чинному законодавству і практиці Верховного Суду фактично звів стандарт доказування до необхідності надання майже беззаперечних доказів смерті, хоча сама правова конструкція оголошення особи померлою ґрунтується на юридичному припущенні смерті, а не на достовірному встановленні факту смерті.
Стверджує про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що шестимісячний строк у цій справі не підлягає обчисленню через відсутність інформації про закінчення активних бойових дій на території зникнення ОСОБА_4 , оскільки такий підхід суперечить приписам ч. 2 ст. 46 ЦК України.
Звертає увагу, що висновки суду першої інстанції суперечить правовим висновкам Верховного Суду викладеним у постановах від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 та від 28 лютого 2024 року в справі № 506/358/22.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2014 у справі №127/8069/14-ц розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Рішення набрало законної сили 10.05.2014 (а.с. 13).
Відповідно до довідки асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці квартальний комітет/комітет мікрорайону КК «Ясний» №370 від 08.07.2025, виданій ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.14).
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.15).
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.16).
Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_9 №271313 від 11.04.2023 року солдат ОСОБА_4 22.04.2022 на підставі Указів Президента України був призваний на військову службу під час мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_10 (а.с.20). 
ОСОБА_4 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_6 від 30.03.2023 №104-РС прибув із ІНФОРМАЦІЯ_11 та був зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , як вбачається з витягу із наказу Міністерста оборони України №94 від 04.04.2023 (а.с.18).
Відповідно до Наказу №101 від 11.04.2023 солдат ОСОБА_4 , призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11.04.2023 №20-РС на посаду старший стрілець стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , вважається таким що, 11 квітня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.19).
Відповідно до п.3 Наказу №255 від 12.09.2023 в/ч НОМЕР_1 : «Згідно бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 №4253/КП-ДСК від 08.09.2023 нижчепойменований особовий склад військової частини НОМЕР_1 передати в оперативне підпорядкування командира військової частини НОМЕР_2 населений пункт Дружелюбівка до складу сил та засобів оперативного угрупування військ ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », які беруть безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України: солдата ОСОБА_4 , командира стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти; Підстава: Бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 №4253/КП-ДСК від 08.09.2025» (а.с.21).
19 жовтня 2023 року військовою частиною НОМЕР_1 було прийнято Наказ №490 «Про визнання військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 … солдата ОСОБА_4 зниклим безвісті за особливих обставин 11.10.2023».
Відповідно до п. 1 зазначеного наказу визначено: «Вважати такими, що зникли безвісті за особливих обставин 11.10.2023 року під час виконання обов`язків військової служби та ведення бойових дій батальйоном поблизу населеного пункту Макіївка, Луганської області, військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 :- командира 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти солдата ОСОБА_7 ;» (а.с.24).
Наказом №298 від 25.10.2023 року військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 як такого, що зник безвісти (а.с.25).
Відповідно до сповіщення сім`ї №9480 від 23.10.2023, виданого ІНФОРМАЦІЯ_6 , солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 зник безвісті 11 жовтня 2023 року під час виконання обов`язків військової служби по відсічі збройної агресії російської федерації в зоні ведення бойових дій біля н.п. Макіївка, Луганської області. Підстава: сповіщення військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2023 (а.с.22).
24 жовтня 2023 року Відділом поліції №1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області відкрито кримінальне провадження № 12023020020000923 за ч.1 ст. 115 КК України за фактом зникнення безвісті 11.10.2023 ОСОБА_4 під час виконання бойових завдань в районі н. п. Макіївка, Луганська область (а.с.23).
Участь ОСОБА_4 у бойових діях також підтверджується довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України №574 від 11.12.2023, у якій зазначено: витяг із журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 (інв. №7т від 09.09.2023); витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.09.2023 №255 (а.с.26).
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру ветеранів війни №20250509- 00032677 від 09.05.2025 ОСОБА_4 внесений до останнього 21.02.2025 та йому надано статус «учасника бойових дій» відповідно п.19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.27).
Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин №20250306-992 від 06.03.2025 ОСОБА_4 внесено до останнього із статусом зник на території бойових дій (а.с.28).
Відповідно до виписки Державного підприємства «Український національний центр розбудови миру» від 17.04.2025 №06-04/12930 інформація щодо перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 в полоні держави-агресора з будь- яких джерел відсутня (а.с.29).
Відповідно до інформації Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі Безпеки України №34.5-зв-2066 від 08.04.2025 року, інформація щодо перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в полоні держави-агресора з будь-яких джерел відсутня (а.с.30).
Відповідно до інформації Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від 04.04.2025 №222/КШ/6767 інформація щодо перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у полоні держави-агресора з будь-яких джерел відсутня. (а.с.31).
Згідно з витягом з інформаційної системи Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими №2025-38-6037 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , облікова категорія рахується: пошук особи; ймовірне місце утримання: інформація в системі відсутня (а.с.32).
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оголошення особи померлою є крайньою мірою, передчасно обраною заявницею, та потребує встановлення всіх об`єктивних обставин, що стали передумовою для такого звернення, з метою уникнення в подальшому негативних наслідків щодо переходу майнових прав особи, оголошеної померлою, у разі її появи.
Також суд першої інстанції послався на відсутність заяв та письмових пояснень військовослужбовців-побратимів, які бачили загибель чи поранення ОСОБА_4 , тому дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджуються лише факт зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_4 , а не його ймовірна смерть. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Відповідно до частини першої статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Частиною першою статті 46 ЦК України встановлено, що фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.
Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.
Смерть - це припинення життєдіяльності організму. Зі смертю припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.
Оголошення громадянина померлим має нам меті усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 вирішувала виключну правову проблему щодо початку відліку строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на всій території України.
З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою не раніше спливу шести місяців від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі фізичної особи або від дня настання події, за якої відбулася загибель фізичної особи, якщо така подія хоча і є наслідком воєнних дій, проте сталася не на території ведення активних дій.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що для з`ясування змісту припису речення другого частини другої статті 46 ЦК України з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців, використовує телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норми права. Телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норм права зосереджується на цілі та призначенні законодавчого припису, враховуючи права й законні інтереси суб`єктів і суспільні інтереси.
Мета досліджуваної правової норми полягає у забезпеченні балансу між правовою визначеністю та захистом прав зниклої особи. З одного боку, закон хоче запобігти поспішному оголошенню особи померлою, оскільки це може спричинити значні правові наслідки, як-от відкриття спадщини. З іншого - потреба у відновленні правової визначеності стає особливо актуальною у випадках зникнення в умовах активних бойових дій, коли значно зростає ризик загибелі.
Правова мета встановлення спеціальних строків полягає в тому, що визначені у частині другій статті 46 ЦК України два роки від дня закінчення воєнних дій, збройного конфлікту або шість місяців потрібні для розшуку особи та вжиття заходів для її повернення із зони воєнних дій, збройного конфлікту або з інших держав і територій. Дворічний або шестимісячний строки обумовлені тим, що в багатьох випадках під час воєнних дій, збройних конфліктів загибель або зникнення осіб відбувається в умовах невизначеності, на територіях, де тривають активні бойові дії, або в тимчасово окупованих регіонах, що ускладнює вирішення питання розшуку фізичної особи. І навіть за наявності цих строків очевидність щодо зникнення безвісти або загибелі особи може залишатися невідомою. Однак саме для розв`язання таких проблем і застосовуються юридичні фікції.
Речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставин, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.
Отже, визначені статтею 46 ЦК України строки спрямовані суто на те, щоб запобігти ситуації, в якій передчасно буде визнано померлою особу, яка зникла в умовах невизначеності на територіях, де тривають активні бойові дії.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що закон доповнив частину другу статті 46 ЦК України реченням другим задля врегулювання ситуацій, коли у суду є достатні істотні підстави вважати, що на основі доказів у конкретній справі фізична особа - з надзвичайно великою вірогідністю - є дійсно померлою (загиблою), і що впродовж двох років, зазначених у частині першій цієї статті, про особу не буде додаткових відомостей як про живу.
Таким чином, при вирішенні такої категорії справ у розпорядженні суду мають бути належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина. Відсутність безумовних доказів або наявність суперечностей у доказах, поданих заявником та/або заінтересованими особами на підтвердження відповідних обставин, унеможливлює оголошення особи померлою. Отже, предметом доказування у справі є безпосередньо обставини, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про загибель особи, яку заявник просить оголосити померлою (див. постанови Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі № 148/1207/22, від 04 червня 2025 року у справі № 591/11696/23, від 18 грудня 2025 року у справі № 357/16463/24, від24 грудня 2025 року у справі № 205/16123/24).
Результат аналізу наведеного дає підстави для висновку, що застосування судом, зокрема, шестимісячного строку, який обчислюється з моменту зникнення фізичної особи безвісти, можливе тільки за умови наявності істотних підстав для припущення її загибелі внаслідок воєнних дій або збройного конфлікту, тобто за умови доведеності предмета доказування у справі про оголошення особи померлою.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2025 року у справі № 205/16123/24 (провадження № 61-6220св25)).
Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи. Особа може бути оголошена в судовому порядку померлою у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть цієї особи. На цьому наголошено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23.
Ці обставини суд встановлює на підставі відповідних доказів, якими можуть бути, зокрема, але не виключно, накази командира військової частини, бойові розпорядження, акти службового розслідування, матеріали кримінального провадження, інформація державних органів та міжнародних інституцій, показання свідків, фото- відеоматеріали тощо.
Вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній окремій справі.
Разом із тим, сукупність досліджених у цій справі доказів не дає підстави для обґрунтованого припущення смерті ОСОБА_4 .
У справі наявні матеріали службового розслідування військової частини, відомості державних органів та міжнародних інституцій щодо відсутності інформації про перебування ОСОБА_4 у полоні.
Фактично із досліджених доказів слідує, що військовослужбовець ОСОБА_4 11 жовтня 2023 року зник безвісти за особливих обставин під час воєнних дій в районі н.п. Макіївка Луганська область. 
При цьому, свідків його поранення чи місця знаходження його тіла не встановлено під час службового розслідування. 
Відсутні і відомості щодо можливого застосування в бою мінно-вибухових пристроїв, які б вказували на можливе знищення тіла військовослужбовця чи його часткове пошкодження.
Сама правова конструкція оголошення особи померлою спрямована на встановлення юридичного факту в умовах відсутності прямих доказів загибелі, проте згідно з вимогами чинного процесуального закону, судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
На переконання апеляційного суду, наявні у справі докази підтверджують лише факт втрати радіозв`язку із солдатом ОСОБА_4 після атаки на позицію “Турист (89)”, а не його загибель. 
За відсутності показань свідків та інших достатніх доказів загибелі військовослужбовця встановити обставини його смерті з достатнім ступенем вірогідності є неможливим, що в свою чергу дає підстави вважати ОСОБА_4 виключно таким, який зник безвісти за особливих обставин.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки доказів і всупереч чинному законодавству та практиці Верховного Суду фактично звів стандарт доказування до необхідності надання беззаперечних доказів смерті, безпідставні, оскільки не підтверджені належними й допустимими доказами. 
Частиною другою статті 20 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» передбачено, що якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, оголошена померлою, але її останки не знайдено, проведення розшуку не припиняється до встановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження останків такої особи.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2026 року у справі № 940/517/25 наголосив: «Регулярні обміни військовополоненими підтверджують, що особи, які вважалися безвісти зниклими або загиблими, можуть бути звільненими з полону через значний проміжок часу. Зокрема, широкий суспільний резонанс отримала ситуація, коли військовослужбовець, якого у 2022 році визнано загиблим, а у 2023 році після проведення ДНК-експертизи - поховано, під час обміну військовополоненими 05 лютого 2026 році повернувся в Україну живим.
Апеляційний суд також ураховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладені у рішенні «Україна та Нідерланди проти росії» (об`єднані заяви № 8019/16, 43800/14, 28525/20, 11055/22) від 09 липня 2025 року, в якому Суд констатував системні порушення прав людини, пов`язані, зокрема, з незаконним утриманням або відсутністю інформації про їх долю у контексті збройного конфлікту на території України. У зазначеному рішенні ЄСПЛ звернув увагу на численні випадки позбавлення волі та утримання осіб без зв`язку із зовнішнім світом, що об`єктивно ускладнює встановлення їх місцезнаходження.
Вказані обставини наочно свідчать про існування реального ризику помилкового встановлення факту смерті особи та оголошення особи померлої у ситуації, коли такі особи фактично можуть перебувати у полоні або в інших умовах, що унеможливлюють встановлення їх місцезнаходження, а тому застосування скорочених строків, передбачених статтею 46 ЦК України, може призвести до передчасного констатування смерті людини, яка фактично є живою.
На переконання колегії суддів, не є підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що шестимісячний строк у цій справі не підлягає обчисленню через відсутність інформації про закінчення активних бойових дій на території зникнення ОСОБА_4 .
Колегія суддів у цій справі враховує, що разом із встановленням обставин недоведеності заявницею своїх вимог суд додатково вказав на те, що не сплив ані шестимісячний, ані дворічний строк, зазначений у частині другій статті 46 ЦК України, що є помилковим, оскільки такі мотиви є самостійною підставою для відмови в задоволенні вимог заяви (у випадку, коли вимоги заявниці були би доведеними).
Разом із тим, у даному разі суд першої інстанції обґрунтовано встановив недостатність наданих заявницею доказів для вірогідного припущення про смерть її колишнього чоловіка, а тому посилання суду на положення частини другої статті 46 ЦК України як на додаткову підставу для відмови в задоволенні вимог заяви не призвели до неправильного вирішення справи по суті.
Також безпідставними є доводи про те, що висновки суду першої інстанції суперечить правовим висновкам Верховного Суду викладеним у постановах від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22 та від 28 лютого 2024 року в справі № 506/358/22.
У справі, яка розглядається, суд першої інстанції установив фактичні обставини, які є відмінними від фактичних обставин, установлених у справах, на які посилається апелянт.
При цьому, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. Посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Установивши, що надані заявницею на підтвердження обставин імовірної загибелі ОСОБА_4 докази не дають підстав з надзвичайно великою вірогідністю припускати його смерть у певний час і за певних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що немає підстав для оголошення ОСОБА_4 померлим.
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, тому суд апеляційної інстанції не вирішує питання про їх розподіл.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , подану її представником – адвокатом Шлапаком Володимиром Сергійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О. В. Ковальчук
Судді:  О. С. Панасюк
Т. М. Шемета