Дата документу 08.09.2026 Справа № 334/7144/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 334/7144/26   Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/2002/26   Суддя-доповідач: Сакоян Д.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року     м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)   Сакояна Д.І.
суддів:        Бредуна Д.С., Салтан Л.Г.
за участі:
секретаря судового засідання    Пантюх Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Запорізької міської ради на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2026 про відмову у забезпеченні позову Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2026 року Запорізька міська рада звернулась до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна в сумі 251332,30 грн. 
Разом із позовом до суду була подана заява про забезпечення позову. Запорізька міська рада просила накласти арешт в межах ціни позову на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачці квартиру, позивач посилався на те, що 11.12.2025 відповідачка відчужила об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом укладення договору дарування. Ненакладення арешту на майно відповідачки у подальшому унеможливить виконання судового рішення. Наявність рішення суду про стягнення заборгованості без попереднього його забезпечення, дозволить відповідачці вчинити дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, що в подальшому унеможливить або суттєво ускладнить виконання судових рішень.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2026 відмовлено у забезпеченні позову Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, Запорізька міська рада подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2026 скасувати, заяву Запорізької міської ради про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити та накласти арешт в межах ціни позову на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1996,80 грн. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 02.11.2018 відповідачка набула у власність об`єкти нерухомого майна у складі: цех № 1 інв. №1250, загальною площею 362,8 кв.м, позначений в плані літ. В; будівля кожгалантерейного цеху № 1 інв. №1293, загальною площею 431,7 кв.м, позначений в плані літ. Ж; туалет інв. №1250, загальною площею 9,5 кв.м, позначений в плані літ. Г; прохідна інв. №1293, загальною площею 9,5 кв.м, позначену в плану літ. Е; паркан, позначений в плані цифрою 4; ворота, позначені в плані цифрою 5; замощення, зазначені в плані І, ІІ, ІІІ (реєстраційний номер майна 378322323101), які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,3327 га, кадастровий номер: 2310100000:04:033:0230 належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської раді на праві комунальної власності. Між позивачем та відповідачкою не укладався договір оренди землі, що свідчить про безоплатне та безпідставне використання відповідачкою земельною ділянкою комунальної форми власності без укладання договору оренди земельної ділянки за період часу з 01.01.2024 по 10.12.2025, що є порушенням вимог ст. 206 Земельного кодексу України щодо платності використання землі. Загальний розмір недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою складає 251332,30 грн. Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2025 по справі № 334/6411/24 задоволено позов позивача до відповідачки про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 02.11.2018 по 31.12.2023. При розгляді Дніпровським районним судом м. Запоріжжя справи № 334/6411/24 забезпечення позову не застосовувалось. Користуючись моментом, в процесі розгляду справи № 334/6411/24, відповідачка 11.12.2025 відчужила нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці шляхом укладання договору дарування № 458. Оскільки позивачем заявлено позов про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за інший період, то наведені обставини вказують на об`єктивну можливість повторних дій відповідачки щодо відчуження належного їй майна.
Ненакладення арешту на майно відповідачки у подальшому унеможливить виконання судового рішення, що, у свою чергу, призведе до порушення принципу обов`язковості судових рішень, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України. До відповідачки заявлена позовна вимога про стягнення 251332,30 грн., тож співмірним заходом забезпечення буде накладення арешту на належну відповідачці квартиру вартістю 3725911,75 грн. Іншого майна у відповідачки немає. Наявність рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідачки коштів без попереднього його забезпечення, дозволить їй вчинити дії, спрямовані на відчуження належного їй нерухомого майна, що в подальшому унеможливить або суттєво ускладнить виконання судових рішень. Накладення арешту на нерухоме майно є вкрай необхідним, оскільки заборгованість перед місцевим бюджетом територіальної громади міста Запоріжжя є значною. Забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно буде справедливим та співмірним заявленим вимогам, сприятиме відновленню порушених прав позивача та недопущення їх порушень в подальшому, а також відповідатиме принципам процесуальної доцільності. В свою чергу, накладення арешту на грошові кошти відповідачки у розмірі позовних вимог суттєво може погіршити її майновий стан, у той час як накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, мінімально впливатиме на повсякденну роботу відповідача, не ускладнюючи його господарську діяльність. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст. 369 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки оскаржувана ухвала не належить до визначеного ч. 2 ст. 369 ЦПК України переліку, розгляд апеляційної скарги здійснюється з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник Запорізької міської ради Мироненко Н.О. просила задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2026. Зазначила, що рішення у справі № 334/6411/24 відповідачкою виконано добровільно, але під тиском тієї обставини, що наявність заборгованості була перешкодою для укладення договору щодо земельної ділянки з новим власником нерухомого майна. 
Належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання ОСОБА_1 до апеляційного суду не з`явилась, причини неявки не повідомила. 
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову не співвідноситься із предметом позову, не існує конкретного зв`язку між арештом майна і предметом позовної вимоги. Також суд першої інстанції зазначив про відсутність належних та допустимих доказів, які б могли свідчити намір відповідачки розпорядитись своєю квартирою, а також те, що спосіб забезпечення позову є неадекватним заявленим позовним вимогам. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.
Забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (п. 3 ч. 1 ст. 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Позов, зокрема, забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості запропонованого заявником способу забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним способом забезпечення позову та предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і мають застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, – навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 в справі № 201/9686/23.
Судом першої інстанції правильно було встановлено, що між сторонами дійсно існує спір. Предметом спору у даній справі є дохід, отриманий від безпідставно набутого майна в розмірі 251332,30 грн.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, обраний позивачем спосіб забезпечення позову не співвідноситься із предметом позову, оскільки не існує конкретного зв`язку між арештом майна і предметом спору – стягненням грошових коштів. 
Колегія суддів погоджується також й з висновком суду першої інстанції про те, що до заяви про забезпечення позову не додано належних та допустимих доказів, які б свідчили про намір відповідачки розпорядитись своєю квартирою. Таких доказів дійсно у справі немає. Сам по собі факт відчуження відповідачкою у 2025 році об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , апріорі не свідчить про намір ОСОБА_1 ухилитись від виконання рішень суду, якщо вони будуть ухвалені не на її користь. Дії відповідачки можна було б вважати такими, що спрямовані на ухилення від виконання рішення суду лише у разі, якщо особа після відчуження нерухомого майна перестала б бути платоспроможною, або це суттєво вплинуло на її платоспроможність, або якщо ці дії стосувались би майна, яке є предметом спору. У досліджених апеляційним судом матеріалах справи підтвердження цьому немає. Більше того, як зазначила у судовому засіданні представник скаржника, ОСОБА_2 вже після відчуження нерухомого майна добровільно виконала рішення у справі № 334/6411/24.
Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Також у достатній мірі обґрунтованою є оскаржувана ухвала у частині оцінки адекватності обраного способу забезпечення позову. Вочевидь, відповідачка у разі забезпечення позову втратить можливість, хоча й тимчасово, розпорядитись належним їй нерухомим майном вартістю 3725911,75 грн., у той час коли предметом спору є стягнення грошової суми лише у розмірі 251332,30 грн., тобто суми, яка є меншою майже в 15 разів.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для її скасування немає. 
Керуючись ст. 367, 374, 381-384, 389, 390 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради на ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2026 про відмову у забезпеченні позову Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна– залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2026 у цій справі залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 10.09.2026.

Головуючий Д.І. Сакоян

Судді Д.С. Бредун

Л.Г. Салтан