ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6995/26 Справа № 205/7841/23 | | Суддя у 1-й інстанції - Костромітіна О.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:   головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В, Пищиди М.М., 
за участю секретаря – Усенко Я.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за поданням Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, стягувач: Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк», боржник: ОСОБА_1 
за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк»
на ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 квітня 2026 року, - 

В С Т А Н О В И В:

27 березня 2026 року Приватний виконавець Телявський А.М. звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним поданням. В обґрунтування вимог подання посилається на те, що на виконанні Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А. М. (далі – приватний виконавець) перебуває зведене виконавче провадження № 79435686: ВП № 79435090 з примусового виконання виконавчого листа № 205/7841/23, виданого 17.09.2025 Новокодацьким районним судом міста Дніпра, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "УКРГАЗБАНК" заборгованості за кредитним договором № 0055/03/2020/0053 від 05.03.2020 року, що станом на 14.04.2023 року становить 846 981,97 гривень; ВП № 79435269 з примусового виконання виконавчого листа № 205/7841/23, виданого 17.09.2025 Новокодацьким районним судом міста Дніпра, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "УКРГАЗБАНК" судового збору в сумі 12 704,73 гривень, а саме по 6 352,37 гривень з кожного. Станом на день звернення з даним поданням рішення суду боржником не виконано, заборгованість у добровільному порядку не сплачена, вимоги приватного виконавця ігноруються, декларація про доходи та майно не подана, до приватного виконавця боржник не з`являється, будь яких дій, спрямованих на виконання рішення суду, не вчиняє вже більше року. З огляду на викладене, наявні достатні та обґрунтовані підстави вважати, що боржник ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання вимог виконавчих документів, оскільки свідомо не виконує рішення суду, ухиляється від взаємодії з приватним виконавцем, приховує своє майнове становище, вживає заходів, які ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення, зокрема шляхом фактичного вивезення майна за межі України. У зв`язку з чим, заявник просить суд обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до повного виконання зобов`язання за судовим рішенням (том 2 а.с.1-8).

Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 квітня 2026 року у задоволенні подання Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М., про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, стягувач ПАТ АБ «Укргазбанк, боржник: ОСОБА_1 - відмовлено (том 2 а.с.164-167).

Не погодившись з такою ухвалою суду, ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, постановлену з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання приватного виконавця.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що боржник ОСОБА_2 свідомо ігнорує виконання судового рішення щодо стягнення кредитної заборгованості, яка перевищує 846 тисяч гривень. Вказує, що приватним виконавцем у ході виконавчих дій було встановлено відсутність у боржника достатніх грошових коштів на рахунках та нерухомого майна, на яке можна було б звернути стягнення, тому обмеження у виїзді боржника, на думку банка, є необхідним і пропорційним заходом для досягнення результату (том 2 а.с.197-203). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Судом першої інстанції встановлено, що 24.10.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79435641 з виконання виконавчого листа № 205/7841/23, виданого 17.09.2025 року Новокодацьким районним судом міста Дніпра, про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "УКРГАЗБАНК" заборгованості за кредитним договором № 0055/03/2020/0053 від 05.03.2020 року, що станом на 14.04.2023 року становить 846 981,97 гривень. Даною постановою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
24.10.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79435487 з виконання виконавчого листа № 205/7841/23, виданого 17.09.2025 року Новокодацьким районним судом міста Дніпра, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "УКРГАЗБАНК" судового збору в сумі 12 704,73 гривень, а саме по 6 352,37 гривень з кожного, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
На виконання ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» постанову про відкриття виконавчого провадження № 79435641 та № 79435487 надіслано боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі, рекомендованим поштовим відправленням за № R067025741924від 24.10.2025.
24.10.2025 року, приватним виконавцем, на підставі ст. ст. 40, 45 даного Закону України, винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 84 698,19 гривень та 635,23 гривень в межах виконавчих проваджень № 79435641 та № 79435487.
14.03.2024 року приватним виконавцем, на підставі ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», п. 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 400,00 грн. та 400,00 грн. в межах виконавчих проваджень № 79435641 та № 79435487.
24.10.2025 року приватним виконавцем, на підставі ст. 30 Закону України “Про виконавче провадження”, винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 79435641 та № 79435487 у зведене виконавче провадження № 79436490.
24.10.2025 року приватним виконавцем направлено запит до Державної фіскальної служби України про наявні рахунки у боржників – юридичних осіб та/або фізичних осіб – підприємців, а також рахунки, відкриті боржником – юридичною особою через свої відокремлені підрозділи. Відповідно до наданої відповіді встановлено, що боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією (за наявності) та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває.
24.10.2025 року приватним виконавцем направлено запит до Пенсійного фонду України з метою отримання інформації про фізичних осіб боржників, які отримують пенсії, розмір їх пенсій та найменування органу Пенсійного фонду України, на обліку в якому перебуває боржник, та інформацію про фізичних осіб боржників, які працюють за трудовими та цивільно правовими договорами, про їх останнє місце роботи. ПФУ надано відповідь, що ОСОБА_1 знайдено в РЗО, але відсутні дані про отримання доходу.
21.01.2026 року, 10.03.2026 року, приватним виконавцем направлено запит до Державної податкової служби України про джерела та/або суми доходів, нарахованих податковими агентами на користь боржників – фізичних осіб, та розміри утриманого податку з доходів боржників-фізичних осіб, та/або загальну суму річного доходу, задекларованого боржником – фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, та суму утриманого податку (для фізичних осіб, які є самозайнятими особами), та/або загальну суму доходу та суму податку за звітний період, задекларованих боржником – фізичною особою – підприємцем в податковій декларації платника єдиного податку – фізичної особи – підприємця. ДПСУ надало відповідь Інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі відсутня.
24.10.2025 року, приватним виконавцем, на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 939 467,76 гривень (UAH). та винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої накладено арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 939 467,76 гривень (UAH).
Приватним виконавцем сформовано та скеровано письмовий запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів на ім`я ОСОБА_1 . Згідно електронної відповіді МВС України за ОСОБА_1 не зареєстровано транспортних засобів.
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 не зареєстровано жодного нерухомого майна.
10.03.2026 року приватним виконавцем на адресу ОСОБА_1 направлено виклик, відповідно до якого боржнику необхідно з`явитись до виконавця 18.03.2026 о 10:00 за адресою: 02094, м. Київ, вул. Черчилля Вінстона, буд. 42, оф. 325, щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату. Однак, на визначений приватним виконавцем час боржник до офісу приватного виконавця не з`явився, вимоги приватного виконавця не виконав, про що складено відповідний акт.
Також, 21.01.2026 приватним виконавцем направлено запит до Державної податкової служби України щодо перетину боржником ОСОБА_1 за період з 24.10.2025 по 21.01.2026 державного кордону. За вказаними параметрами в Державної прикордонної служби України відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону.
10.03.2026 року приватним виконавцем направлено запит до Міністерства соціальної політики України щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (ЄІССС). Відповідно до наданої інформації встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, адреса зареєстровано місця проживання: Донецька обл., м. Маріуполь, адреса фактичного місця проживання/перебування: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України жодним чином не обґрунтоване, а відомості про умисне ухилення від виконання судового рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року, передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифікований Законом України N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17 липня 1997 року, визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
За умовами ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
У розумінні ст. 12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, як на підставу його вимог, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, Судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні відповідно із частинами 2, 3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (свобода залишати свою країну та обмеження цього права лише на підставі закону та якщо це необхідно у демократичному суспільстві).
Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Натомість, влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», §35).Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури.
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...»
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі – Закон).
Положеннями пункту 5 частини першої статті 6 цього Закону, встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідно до ч. 5 статті 26 «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 «Про виконавче провадження».
Статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч. 3 ст. 441 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Із системного аналізу зазначених норм права слід дійти висновку, що задоволення подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Тобто, предметом доказування є саме факт (факти) умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов`язань, за умови об`єктивної спроможності божника виконувати зобов`язання, відсутності перешкод для цього.
Відтак, на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.
Юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду боржника застосовуються не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.
Ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо), і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.
При цьому, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. перебуває зведене виконавче провадження № 79435686: ВП № 79435090 з примусового виконання виконавчого листа № 205/7841/23 виданого 17.09.2025 Новокодацьким районним судом міста Дніпра про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "УКРГАЗБАНК" заборгованість за кредитним договором № 0055/03/2020/0053 від 05.03.2020 року, що станом на 14.04.2023 року становить 846981,97 гривень; ВП № 79435269 з примусового виконання виконавчого листа № 205/7841/23, виданого 17.09.2025 Новокодацьким районним судом міста Дніпра, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ "УКРГАЗБАНК" судового збору в сумі 12704,73 гривень, а саме по 6352,37 гривень з кожного.
З метою забезпечення виконання вказаного судового рішення, приватним виконавцем було, окрім інших заходів примусового виконання рішення суду, скеровано подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 .
Проте, обґрунтування необхідності у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання зобов`язання, та наявність невиконаного зобов`язання, на думку колегії суддів, недостатньо для застосування такого крайнього заходу впливу на боржника як обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.
Враховуючи докази, долучені приватним виконавцем до подання та встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявником не надано достатніх доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду і буде сприяти погашенню нею заборгованості.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що сам факт відкриття виконавчого провадження самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом обов`язків, оскільки матеріали справи та подання не містять доказів про вчинення боржником саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї приватним виконавцем, у зв`язку з примусовим виконання рішення суду.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що боржнику відомо про наявність відкритого виконавчого провадження відносно нього, як і не містять доказів про відправлення, отримання та ігнорування боржником викликів державного виконавця, оскільки суду не було надано копії жодного поштового рекомендованого повідомлення чи поверненого до служби поштового конверту, які б підтверджували отримання, відмову в отриманні чи неможливість вручення боржнику документів по виконавчому провадженню.
Разом з тим, ні матеріали справи, ні подання приватного виконавця не містять доказів про навмисне перешкоджання виконанню судового рішення або приховування активів чи майна з боку боржника.

А за змістом статей 12 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні подання приватного виконавця.

Посилання та доводи ПАТ АБ «Укргазбанк» не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» - залишити без задоволення. 

Ухвалу Новокодацького районного суду міста Дніпра від 15 квітня 2026 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року.

Судді: