"19" серпня 2026 р. Справа № 363/6188/25 

РІШЕННЯ
Іменем України
(ЗАОЧНЕ)

19 серпня 2026 року м. Вишгород 

Вишгородський районний суд Київської області у складі:
Головуючого судді – Рукас О.В.;
за участю секретаря судових засідань – Левковець О.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. алматинська, буд. 8, офіс 310а; код ЄДРПОУ: 42986956) до ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що 08.07.2024 року між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір кредитної лінії № 00-9830354, за змістом якого ТОВ «МАКС КРЕДИТ» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит на погоджених сторонами умовах, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за його використання та виконати інші обов`язки передбачені договором. ТОВ «МАКС КРЕДИТ» свої зобов`язання за договором виконало належним чином, надавши у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредиту. У свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 15 580 грн. 50 коп.
20.01.2025 року ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЕЙС»» уклали договір факторингу № 20012025-МК/ЕЙС, предметом якого є відступлення прав вимоги до боржників, зазначених у реєстрі боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 20012025-МК/ЕЙС від 20.01.2025 від ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до ТОВ «ФК «ЕЙС»» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 15 580 грн. 50 коп., з яких 7474,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 8105,50 грн. - заборгованість по несплаченим відсотках за користування кредитом. Крім того, позивач зазначив, що ТОВ «ФК «ЕЙС» для захисту порушених прав було надано професійну правничу допомогу, попередній розрахунок сум витрат на правничу допомогу становить 7000 грн.
З урахуванням вищевикладеного, ТОВ «ФК «ЕЙС» просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором, та витрати на правничу допомогу. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В.
Ухвалою суду від 01.01.2026 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, на подачу заяв по суті справи. Цією ж ухвалою суду задоволено клопотанням ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» та витребувано від АТ «Райффайзен Банк» інформацію, що містить банківську таємницю.
У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. Разом з позовною заявою представником позивача заявлено клопотання, в якому позовні вимоги було підтримано у повному обсязі, висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судових засідань повідомлявся в належний процесуальний спосіб, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за його зареєстрованою адресою проживання, шляхом направлення SMS-повідомлення про виклик до суду на його номер мобільного телефону, вказаний у матеріалах позовної заяви та шляхом оголошення через офіційний портал «Судова влада України». 
Про причини неявки відповідач не повідомив, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву.
Як вбачається з наявних у матеріалах справи зворотних поштових повідомлень, поштове відправлення, що направлялося судом відповідачу за зареєстрованою адресою проживання було повернуто до суду через відсутність відповідача за зареєстрованою адресою проживання.
Відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду.
У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення – «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
Судом встановлено, що 08.07.2024 року між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір кредитної лінії № 00-9830354. Договір підписаний ОСОБА_1 з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису 40990, що був направлений товариством на його номер мобільного телефону.
Відповідно до п. 1.2 кредитного договору № 00-9830354 від 08.07.2024 року ТОВ «МАКС КРЕДИТ» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у виді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту 6 500 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом.
Відповідно до умов кредитного договору № 00-9830354 від 08.07.2024 року сторонами було погоджено наступні умови кредитування: сума кредиту – 6 500 грн. 00 коп., що надається одноразовим безготівковим переказом на електронний платіжний засіб ОСОБА_1 НОМЕР_2 , строк кредитування – 360 днів; строк повернення кредиту – 03.07.2025 року; стандартна процентна ставка – 1,45 % в день. Комісія за надання кредиту у розмірі 15% від суми кредиту – 975,00 грн.
Положення кредитного договору містять відомості щодо реальної вартості наданого кредиту, реальних витрат за кредитом та іншу інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається ОСОБА_1 . 
У цей же день, 08.07.2024 року, ОСОБА_1 з використанням одноразового ідентифікатора електронного підпису також підписав графік платежів за кредитним договором, який містить вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається ОСОБА_1 , зокрема, інформацію надання якої передбачено вимогами ЗУ «Про споживче кредитування». 
Таким чином, судом встановлено, що 08.07.2024 року між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 на підставі укладеного договору виникло кредитне зобов`язання на вищевикладених умовах.
З довідки та виписки по рахунку за період з 08.07.2024 по 13.07.2024 наданих АТ «Райффайзен Банк», судом встановлено що, на ім`я ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 було відкрито рахунок та імітовано карту НОМЕР_2 на яку 08.07.2024 було проведено зарахування переказу в сумі 6500,00 грн.
Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «МАКС КРЕДИТ» своє зобов`язання за кредитним договором № 00-9830354 від 08.07.2024 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредиту у погоджений сторонами спосіб та строк.
З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «МАКС КРЕДИТ» за період з 08.07.2024 року по 20.01.2025 року, судом встановлено, що на момент продажу кредиту заборгованість ОСОБА_1 за кредитом складала 15580 грн 50 коп., з яких: 6500 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 975 грн. 00 коп. – заборгованість за комісією, 8105 грн. 50 коп. заборгованість за процентами.
Судом встановлено, що 20.01.2025року між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС»» було укладено договір факторингу № 20012025-МК/ЕЙС від 20.01.2025року (а.с. 39-40), відповідно до п. 2.1 якого ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» зобов`язалося передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «МАКС КРЕДИТ», а ТОВ «МАКС КРЕДИТ» зобов`язалося відступити ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» право грошової вимоги до боржників.
Відповідно до умов договору факторингу № 20012025-МК/ЕЙС від 20.01.2025 року перехід прав вимоги до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» пов`язується з моментом підписання сторонами акту-прийому-передачі реєстру боржників.
20.01.2025 року між ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 20012025-МК/ЕЙС від 20.01.2025року.
Відповідно до реєстру боржників до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС» перейшло право вимоги ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до ОСОБА_1 за кредитним договором № 00-9830354 від 08.07.2024 року. Право вимоги передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 15580 грн 50 коп., з яких: 7 475,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 975 грн. 00 коп. – заборгованість за комісією, 8105 грн. 50 коп. заборгованість за процентами, а також сума штрафних санкцій за умовами договору – 3250 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України).
У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Таким чином, судом встановлено, що право вимоги первісного кредитора ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до ОСОБА_1 , що виникло з кредитного договору № 00-9830354 від 08.07.2024 року, на підставі укладеного договору факторингу перейшло до ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЙС».
Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що з наданих суду документів вбачається істотна розбіжність у визначенні структури заборгованості відповідача.
Так, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «МАКС КРЕДИТ» за період з 08.07.2024 року по 20.01.2025 року, станом на дату відступлення права вимоги загальна заборгованість ОСОБА_1 становила 15 580,50 грн, з яких: 6 500,00 грн — заборгованість за тілом кредиту, 975,00 грн — заборгованість за комісією та 8 105,50 грн — заборгованість за процентами.
Водночас відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 20012025-МК/ЕЙС від 20.01.2025 року ТОВ «МАКС КРЕДИТ» передало ТОВ «ФК «ЕЙС»» право вимоги до ОСОБА_1 на ту саму загальну суму 15 580,50 грн, однак структура заборгованості вже зазначена інша, а саме: 7 474,00 грн — заборгованість за тілом кредиту та 8 105,50 грн — заборгованість за процентами. При цьому заборгованість за комісією у розмірі 975,00 грн у реєстрі боржників взагалі не зазначена.
Таким чином, наявна очевидна невідповідність між первинним розрахунком заборгованості та документом, на підставі якого ТОВ «ФК «ЕЙС»» набуло право вимоги. Зокрема, розмір заборгованості за тілом кредиту без будь-якого пояснення збільшено з 6 500,00 грн до 7 474,00 грн, тобто на 974,00 грн, тоді як заборгованість за комісією у розмірі 975,00 грн виключено зі структури заборгованості.
Окремо слід звернути увагу на те, що позивачем неправильно визначено розмір заборгованості за тілом кредиту.
У витягу з реєстру боржників до договору факторингу зазначено, що заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 7 474,00 грн. (у разі зазначення позивачем суми 7 475,00 грн — така сума також є помилковою).
Разом із тим відповідно до умов кредитного договору, графіка платежів, а також виписки з банківського рахунку відповідача, фактично надана та отримана відповідачем сума кредиту становила 6 500,00 грн. Саме ця сума відповідає розміру тіла кредиту та підтверджується первинними документами.
Жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачу було фактично надано кредит у розмірі 7 474,00 грн (або 7 475,00 грн), позивачем не надано. Так само відсутні докази правових підстав для збільшення суми основного боргу з 6 500,00 грн до 7 474,00 грн.
Таким чином, зазначення у реєстрі боржників суми 7 474,00 грн. як заборгованості за тілом кредиту не відповідає умовам кредитного договору, графіку платежів та фактичному руху коштів за банківським рахунком відповідача.
Більше того, така розбіжність має істотне значення для визначення дійсного розміру заборгованості, оскільки первісний кредитор у своєму розрахунку визначав тіло кредиту саме у розмірі 6 500,00 грн., тоді як при відступленні права вимоги ТОВ «МАКС КРЕДИТ» без належного обґрунтування зазначило вже 7 474,00 грн.
Отже, позивач не довів належними доказами виникнення у відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 474,00 грн. За таких обставин розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників у цій частині не можуть вважатися належним підтвердженням заявленого розміру боргу, а заборгованість за тілом кредиту має визначатися виходячи з фактично отриманої відповідачем суми 6 500,00 грн.
На підставі викладеного суду доходить висновку, що належними та допустимими доказами підтверджується наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту саме у розмірі 6 500,00 грн, оскільки саме така сума передбачена умовами кредитного договору та графіком платежів і підтверджується випискою з банківського рахунку.
Водночас позивачем доведено наявність заборгованості за процентами у розмірі 8 105,50 грн, яка підтверджується наданим розрахунком заборгованості та іншими матеріалами справи.
Таким чином, загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 00-9830354 від 08.07.2024 року, який є доведеним та підлягає стягненню з відповідача, становить 14 605,50 грн, з яких: 6 500,00 грн — заборгованість за тілом кредиту; 8 105,50 грн — заборгованість за процентами.
У зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню саме в доведеній частині, а саме шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 14 605,50 грн заборгованості за кредитним договором № 00-9830354 від 08.07.2024 року.
У частині вимоги про стягнення суми, що перевищує зазначений розмір заборгованості за тілом кредиту, а саме 974,00 грн, у задоволенні позову слід відмовити як такої, що не підтверджена належними та допустимими доказами.
Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц).
Зважаючи на умови кредитування, визначені у кредитному договорі № 00-9876701 від 28.07.2024 року, суд погоджується з наданими розрахунками заборгованості, вважає їх правильними та обґрунтованими. Зворотного відповідачем не доведено.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 , факт виконання ТОВ «МАКС КРЕДИТ» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення ОСОБА_1 свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, факт отримання права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 14 605,50 грн, з яких: 6 500,00 грн — заборгованість за тілом кредиту; 8 105,50 грн — заборгованість за процентами.
На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2 422 грн. 40 коп.), витрат на професійну правничу допомогу (7 000 грн. 00 коп.).
Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач уклав із адвокатським об`єднанням «Соломко та партнери» договір про надання правової допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025 року на підставі якого 01.10.2025 ТОВ «ФК «Ейс» та Адвокатське об`єднання «Соломко та партнери» підписали акт наданих послуг, отримання правової допомоги щодо боржника ОСОБА_1 із загальною сумою гонорару 7000 грн. 
Відповідно до положень частини 3 ст.141 ЦПК України: при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.
Суд вважає, що витрати з надання правничої допомоги є не співмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та затраченим ним часом не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру. Тому враховуючи, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню з урахуванням розміру задоволених вимог, фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та сумою заборгованості, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають частковому стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судові витрати, які понесені позивачем та які складаються зі сплати судового збору, підлягають стягненню з ОСОБА_1 пропорційна до розміру задоволених вимог у розмірі 2 270,70 грн. 
Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ст.ст. 11, 526, 610, 612, 626, 1046-1056-1, 1077, 1079 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 133, 141, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Алматинська, буд. 8, офіс 310а; код ЄДРПОУ: 42986956) до ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Алматинська, буд. 8, офіс 310а; код ЄДРПОУ: 42986956) суму заборгованості за кредитним договором № 00-9830354 від 08.07.2024 року у загальному розмірі 14 605 (чотирнадцять тисяч шістсот п`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок, з яких: 6 500 (шість тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок — заборгованість за тілом кредиту; 8 105 (вісім тисяч сто п`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок — заборгованість за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Алматинська, буд. 8, офіс 310а; код ЄДРПОУ: 42986956) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривні 70 (сімдесят) копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач:
ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Алматинська, буд. 8, офіс 310а; код ЄДРПОУ: 42986956).
Відповідач:
ОСОБА_1 (зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

Головуючий суддя О.В. Рукас