Справа № 308/17095/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

07 липня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року, ухвалене головуючим суддею Данко В.Й., в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

встановив:
У листопаді 2025 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25 грудня 2021 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №179023.
Згідно істотних умов, укладеного між сторонами кредитного договору, ОСОБА_1 отримав на власні споживчі потреби кредитні кошти в розмірі 10 000,00 гривень зі строком кредитування – 30 днів та стандартною процентною ставкою 1,9% в день.
Товариство свої зобов`язання виконало належним чином, зокрема надало споживачу кредитні кошти у власне користування, однак такий виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування такими.
29.02.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №29022024, у відповідності до умов якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
Зауважує, що відповідно до Реєстру боржників №2 від 29.02.2024 до Договору факторингу №29022024 від 29.02.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 21 780,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 11 780,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.
На підставі наведеного, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Кредитним договором №179023 в розмірі 21 780,00 грн., а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за Кредитним договором №179023 від 25.12.2021 в розмірі 21 780,00 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судові витрати у розмірі 3 028,00 гривень.

ОСОБА_1 подав 23.01.2026 заяву про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2026 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року – залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на заочне рішення суду першої інстанції, в якій просить скасувати оскаржуване заочне рішення та ухвалити нове про відмову у стягненні заборгованості у повному обсязі.
Вказує, що у матеріалах справи відсутня копія договору факторингу в повному обсязі та не додано доказів сплати коштів по договору факторингу, що підтверджує факт належного отримання права вимоги саме позивачем. Посилається на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2020 у справі №916/2286/16, в якій зазначено, що відсутність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором є самостійною та достатньою підставою для відмови у заміні сторони виконавчого провадження.
Відповідач з 02.05.2022 перебуває в лавах ЗСУ та вважає, що на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» кредитор не мав права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.
Зазначає, що нарахування за кредитним договором здійснював кредитор не в межах строку кредитування, оскільки такий становить 30 днів, а кредитор продовжував нараховувати відсотки поза межами встановленого строку кредитування погодженого сторонами.
Також вважає, що нарахування повинно здійснюватися згідно ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» за денною процентною ставкою 1% в день, однак кредитор нараховував за ставкою 1,9% в день, що є неправомірним.
Серед іншого, звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт перерахування кредитних коштів, зокрема відсутність банківської виписки з карткового рахунку та первинних бухгалтерських документів.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «ЄАПБ» не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить відмовити у задоволенні такої, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що у відповідності до умов кредитного договору, їх підписання
здійснювалось електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону вказаний Позичальником при укладанні кредитного договору.
Враховуючи основоположний принцип цивільного судочинства, а саме свободи договору, сторони на власний розсуд визначили у договорі денну процентну ставку, строк кредитування та інші істотні умови. Відповідач не висловлював заперечень щодо погодженої між сторонами відсоткової ставки та не відмовився від виконання кредитного договору протягом перших 14 днів з моменту його укладення.
Вказує, що докази перерахування кредитних коштів, зокрема виписку з карткового рахунку відповідача надати суду не може, оскільки такі відомості згідно ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» становлять банківську таємницю. Відповідач на спростування факту перерахування йому кредитних коштів не надав виписку з власного карткового рахунку.
Щодо нарахування процентів протягом періоду автоматичної пролонгації кредитного договору, то такі слід розцінювати як міру відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Оскільки вони мають чіткі, розумні строки та фіксовану відсоткову ставку.
З приводу пільг передбачених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то такі не підлягають застосуванню тепер, оскільки відповідач не звертався до первісного кредитора із заявою та пакетом документів щодо надання йому пільг.
Щодо отримання права вимоги, то в матеріалах справи наявні всі беззаперечні докази переходу прав вимоги від первісного кредитора до позивача.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Апеляційним судом встановлено, що 25.12.2021 між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір №179023 про надання споживчого кредиту (далі, - Договір).
Кредит надається на умовах, встановлених Договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором (п. 1.2. Договору).
Згідно п. 1.3. Договору, сума кредиту складає 10 000,00 гривень.
Строк кредиту встановлено п. 1.4. Договору на 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 цього Договору.
Згідно п. 1.5.2. Договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4. цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки та в межах нового строку кредиту, якщо відбулася авто пролонгація, відповідно до п. 4.3 Договору.
Мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби (п. 1.6. Договору).
Відповідно до п. 2.1. Договору, кошти надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству з метою отримання кредиту.
Строк кредиту може бути продовжено в порядку авто пролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3. Договору.
Кредитний договір, додатки до нього та паспорт споживчого кредиту підписані відповідачем одноразовим цифровим ідентифікатором Е058.
Згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Селфі Кредит» станом на 29.02.2024 за період з 25.12.2021 по 25.02.2022 відповідачу нараховано заборгованість в розмірі 21 780 гривень, з яких: 10 000,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; 11 780,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.
29.02.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу №29022024, у відповідності до умов якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
29.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено акт прийому-передачі реєстру боржників №2 за Договором факторингу №29022024 від 29.02.2024 згідно п. 3 якого реєстр боржників №2 передано в повному об`ємі відповідно до умов Договору факторингу №29022024 від 29.02.2024, будь-яких зауважень до зазначеного реєстру немає.
У реєстрі боржників №2 за номером 220 зазначений ОСОБА_1 , тобто ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло від ТОВ «Селфі Кредит» право вимоги за договором №179023 про надання споживчого кредиту від 25.12.2021.
На підтвердження факту оплати за договором факторингу №29022024 від 29.02.2024 позивачем надано платіжну інструкцію №20927 від 05.03.2024 згідно якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» перерахувало ТОВ «Селфі Кредит» 2 133 192,58 гривень за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу №29022024 від 29.02.2024.

Перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Селфі Кредит», як первісного кредитора, та ОСОБА_1 , як споживача кредитних послуг, виникли правовідносини, які регулюються законодавством у сфері кредитних правовідносин, зокрема ст. 1048 ЦК України, положеннями Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про електронну комерцію», тощо.
25.12.2021 між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір №179023 про надання споживчого кредиту.
Особливість укладення договорів за допомогою ІТС товариства полягає в процедурі ідентифікації особи позичальника та вчинення таким певної послідовності дій, які підтверджують вільне волевиявлення фізичної особи на укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів у власне використання (на споживчі потреби).
Як вбачається з наданих позивачем доказів, кредитний договір у електронній формі укладається шляхом авторизації фізичної особи на сайті позичальника, заповнення анкети-заяви, затвердження обраної позичальником суми кредиту товариством, формування проекту договору (оферта) та прийняття пропозиції позичальником (акцепт).
Так, 25.12.2021 ОСОБА_1 здійснив авторизацію на сайті позичальника, після чого почав формування анкети-заяви на отримання кредиту, де зазначив особисті анкетні дані, зокрема: ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, місце проживання, стать, вид діяльності, наявність доходів, номер телефону, тощо.
Такі ж самі дані зазначені відповідачем під час укладення кредитного договору з ТОВ «ФК «ЄАПБ» та зазначено кредитну картку на яку позичальник бажає отримати кредитні кошти.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Кредитний договір, додатки до нього та паспорт споживчого кредиту підписані відповідачем одноразовим цифровим ідентифікатором Е058.
З вищенаведеного слідує, що ОСОБА_1 підписав кредитний договір та додатки до нього з власної волі, не під примусом та обманом, шляхом заповнення своїх контактних даних. РНОКПП, паспорт, серія та номер збігаються з тими, які зазначені у поданих та вказаних відповідачем процесуальних документах, а тому особу позичальника ідентифіковано. Зворотного стороною відповідача не доведено.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.04.2026 у справі №705/1938/25 виснувала, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Таким чином, факт укладення кредитного договору є належним чином доведений наявними у справі матеріалами та не спростований відповідачем.
ОСОБА_1 у своїх доводах апеляційної скарги заперечує факт отримання кредитних коштів у розмірі 10 000,00 гривень та вказує, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які підтверджують даний факт та не надано виписки з його карткового рахунку, а тому слід вважати не доведеним факт отримання ним кредитних коштів.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.
Як уже встановлено вище апеляційним судом, факт укладення 25.12.2021 договору №179023 про надання споживчого кредиту встановлено належними та допустимим доказами наявними у справі.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 29.02.2024, позивач активно користувався кредитними коштами, однак не здійснював погашення, про що свідчить збільшення нарахування процентів за користування кредитом з кожним днем такого користування.
Щодо надання виписки з карткового рахунку відповідача, то слід погодитись з позицією позивача, що товариство не може отримати доступ до виписки, оскільки така становить банківську таємницю відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Згідно статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Тобто, ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» не можуть отримати доступ до карткового рахунку відповідача та надати виписку з карткового рахунку, оскільки товариство не здійснює відкриття банківського рахунку, а тільки перераховує кредитні кошти на вже наявні відкриті в інших банківських установах рахунки.
Щодо первинних бухгалтерських документів, то надання таких не є обов`язковим під час оформлення спрощеного кредитного договору, оскільки перерахування, як вже зазначалося вище, здійснюється на вже відкриті банківські рахунки позичальника.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2025 у справі №753/16762/15-ц, касаційний суд виснував, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Позивач довів факт перерахування відповідачу кредитних коштів фактом укладення кредитного договору та розрахунком заборгованості, однак відповідач на спростування доводів товариства не надав суду доказів, які б свідчили про неотримання ним кредитних коштів, зокрема не надав виписки з власного карткового рахунку за 25.12.2021 з якого можна встановити факт відсутності перерахування кредитних коштів в розмірі 10 000,00 на картковий рахунок № НОМЕР_1 вказаний відповідачем під час укладення кредитного договору.
Серед інших доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що нарахування за кредитним договором здійснював кредитор не в межах строку кредитування, оскільки такий становить 30 днів, а кредитор продовжував нараховувати відсотки поза межами встановленого строку кредитування погодженого сторонами.
Однак, такі доводи відповідача спростовуються укладеним між первісним кредитором та відповідачем кредитним договором.
Пунктом 1.4. Договору визначено строк кредитування в 30 днів. Водночас зазначено, що строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 цього Договору.
Строк кредиту може бути продовжено в порядку авто пролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3. Договору.
Згідно п. 4.3.1. Договору, сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або авто пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту збільшується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, у випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп.4.2.2.-4.2.4. Договору. Тобто, в даному випадку кожен день пролонгації є новою датою повернення кредиту.
Споживач, дає згоду на авто пролонгацію строку кредиту на умовах передбачених пп.4.3.1 Договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду авто пролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку, передбаченому п. 4.2. Договору.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 25.12.2021 по 23.01.2022 кредитування здійснювалося на підставі п. 1.4. Договору, тобто в межах 30 днів.
З 24.01.2022 відбулась авто пролонгація відповідно до п. 4.3.1. Договору, оскільки відповідач не повернув кредитору передбачені договором кредитні кошти та відсотки за користування кредитом.
Відповідач укладаючи кредитний договір з власної волі погодився з даними умовами споживчого договору. Такий договір укладено не під впливом шахрайства чи насильства або обману. Підписуючи кредитний договір та додатки до нього відповідач погодився з усіма його істотними умовами, зокрема і з умовами авто пролонгації. ОСОБА_1 не скористався своїм законним правом відмовитись від виконання кредитних зобов`язань протягом 14 днів з моменту укладення Договору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправомірного продовження нарахування кредитних коштів не знайшли свого підтвердження, оскільки умовами кредитного договору чітко визначено період основного користування кредитними коштами та авто пролонгації під час якої також нараховуються відсотки за користування кредитними коштами.
ОСОБА_1 у своїх доводах апеляційної скарги також зазначає, що нарахування повинно здійснюватися згідно ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» за денною процентною ставкою 1% в день, однак кредитор нараховував за ставкою 1,9% в день, що є неправомірним.
Проте, відповідачем не враховано, що на момент виникнення кредитних правовідносин, а саме станом на 25.12.2021 Законом України «Про споживче кредитування» (в редакції від 23.04.2021 чинній на момент укладення кредитного договору) не було встановлено максимальної денної процентної ставки у 1%.
Пунктом 5 розділу I Закону України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX внесено зміни до Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», зокрема статтю 8 доповнено частиною п`ятою, за правилами якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %; Прикінцеві та перехідні положення доповнено пунктом 17 такого змісту: «17. Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %».
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3498-IX дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
У період з 24.12.2023 по 22.04.2024 максимальна денна процентна ставка становить 2,5% в день.
У період з 23.04.2024 по 21.08.2024 максимальна денна процентна ставка становить 1,5%.
Тобто, з 22.08.2024 по день звернення до суду з позовом максимальна денна процентна ставка відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» становить 1%.
З вищенаведеного вбачається, що зміни до ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимальної денної процентної ставки внесено 22.11.2023, тобто до моменту виникнення спірних правовідносин (25.12.2021), а тому дані зміни не підлягають застосуванню до цієї цивільної справи. Закон в цій частині немає зворотної дії в часі.
Щодо статусу військовослужбовця, то відповідач зазначає, що з 02.05.2022 перебуває в лавах ЗСУ та вважає, що на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» кредитор не мав права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.
Згідно доданого до матеріалів справи військового квитка серії НОМЕР_2 від 05.01.2012 ОСОБА_1 21.01.2020 на підставі наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону №442-ОС від 20.12.2019 звільнений в запас.
Водночас, згідно довідки ДПС України ВЧ НОМЕР_4 від 16.01.2026 штаб-сержант ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації до ДПСУ. З 02.05.2022 по цей час проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_4 ДПСУ.
Таким чином, відповідач проходить військову службу з 02.05.2022, а нарахування заборгованості за спірним Договором проводилось первісним кредитором з 25.12.2021 по 25.02.2022, оскільки в подальшому заборгованість за відсотками первісним кредитором не проводилась. З цього слідує, що положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в даному випадку не підлягають, оскільки відповідач під час нарахування кредитної заборгованості не перебував в лавах ЗСУ.
Крім цього, ОСОБА_1 зазначає у своїй апеляційній скарзі, що у матеріалах справи відсутня копія договору факторингу в повному обсязі та не додано доказів сплати коштів по договору факторингу, що підтверджує факт належного отримання права вимоги саме позивачем. Посилається на постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2020 у справі №916/2286/16, в якій зазначено, що відсутність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором є самостійною та достатньою підставою для відмови у заміні сторони виконавчого провадження.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.
29.02.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №29022024, у відповідності до умов якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників №2 від 29.02.2024 до Договору факторингу №29022024 від 29.02.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 в сумі 21 780,00 грн., з яких: 10 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 11 780,00 грн. - сума заборгованості за відсотками.
На підтвердження факту оплати за договором факторингу №29022024 від 29.02.2024 позивачем надано платіжну інструкцію №20927 від 05.03.2024 згідно якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» перерахувало ТОВ «Селфі Кредит» 2 133 192,58 гривень за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу №29022024 від 29.02.2024.
З вищенаведеного вбачається, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Селфі Кредит» до позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло на підставі укладеного між ними Договору факторингу №29022024 від 29.02.2024, що також підтверджується реєстром боржників №2 від 29.02.2024 до Договору факторингу №29022024 від 29.02.2024.
Факт оплати за договором факторингу підтверджується доданою позивачем до матеріалів справи платіжною інструкцією №20927 від 05.03.2024.
Також, апеляційний суд звертає увагу, що ч. 1 ст. 204 ЦК України визначено, презумпцію правомірності правочину.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).
Тлумачення правочину – це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
Тому, виходячи з принципів правомірності правочину та тлумачення правочину на користь його дійсності, а також враховуючи встановлені апеляційним судом вище обставини, слід дійти до висновку, що доводи апеляційної скарги які стосуються недійсності укладеного договору факторингу №29022024 від 29.02.2024 не знайшли свого підтвердження. З окремим позовом щодо визнання даного договору або його окремих положень недійсними відповідач не звертався.
Посилання на позицію викладену у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2020 у справі №916/2286/16 не заслуговує на увагу, оскільки правовідносини в цій справі не є релевантними тим, які розглядались касаційним судом, оскільки касаційний суд переглядав питання правомірності заміни сторони виконавчого провадження його правонаступником, а в даних правовідносинах предметом спору є стягнення кредитної заборгованості.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного у суду у постанові від 22.04.2024 у справі №559/1622/19 виснував, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.
Позивач довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача непогашеною перед позивачем кредитної заборгованості згідно укладеного 25.12.2021 між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 договору №179023 про надання споживчого кредиту, однак відповідачем не доведено, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду приходить до обгрунтованих висновків щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки доводи такої не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд керуючись положенням статті 375 ЦПК України залишає подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року – без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 січня 2026 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 липня 2026 року.

Суддя-доповідач: 
Судді: