| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/14413/17 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кобаль М.І.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Менс Сана» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Головне управління ДПС у м. Києві за результатами фактичної перевірки медичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю "Менс Сана", оформленої актом фактичної перевірки від 04 серпня 2017 року № 1615/26/15/14/38887496, прийняло податкове повідомлення-рішення від 19 серпня 2017 року № 0042771404, яким до Товариства застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 5 000 грн. 
Підставою стало встановлене податковим органом неоприбуткування готівки в сумі 1 000 грн у книзі обліку розрахункових операцій на реєстраторі розрахункових операцій (фіскальний номер 3000131587) на підставі фіскального звітного чека (Z-звіту) від 24 липня 2017 року № 635, що кваліфіковано як порушення пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - Положення № 637). Відповідальність застосовано на підставі абзацу третього статті 1 Указу Президента України від 12 червня 1995 року № 436/95 "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" (далі - Указ № 436/95).
Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, Товариство звернулося до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року позов задоволено.
Суд першої інстанції виходив з того, що абзац третій статті 1 Указу № 436/95 припинив дію як підстава відповідальності за неоприбуткування готівки після врегулювання відповідних правовідносин Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а також з того, що факт неоприбуткування готівки матеріалами перевірки не доведений.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення принципів змагальності сторін, диспозитивності й офіційного з`ясування всіх обставин у справі, визначених статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, внаслідок чого, на його думку, справу розглянуто однобічно та безпідставно відхилено доводи відповідача. Зазначає, що факт неоприбуткування готівкових коштів у сумі 1 000 грн у книзі обліку розрахункових операцій є доведеним, оскільки відповідно до даних фіскального звітного чека (Z-звіту) від 24 липня 2017 року № 635 сума готівкових розрахунків становила 1 000 грн, водночас відповідний запис у книзі обліку розрахункових операцій у графах 2, 3, 4, 5 відсутній. При цьому апелянт вказує, що у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій оприбуткуванням готівки є здійснення обліку готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків відповідно до пункту 2.6 глави 2 Положення № 637, а відповідальність за неоприбуткування готівки встановлена абзацом третім статті 1 Указу № 436/95. Крім того, апелянт зазначає, що викладена в рішенні суду першої інстанції правова позиція суперечить висновку Верховного Суду України, наведеному у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 825/554/15-а, висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 31 липня 2018 року у справі № 813/2229/17, а також практиці Вищого адміністративного суду України, викладеній у постанові від 29 лютого 2016 року у справі № К/800/23498/13.
Колегія суддів оцінює наведені доводи таким чином.
Ключовим у цій справі є питання про застосовність до спірних правовідносин абзацу третього статті 1 Указу № 436/95.
Пункт 2.6 глави 2 Положення № 637 розмежовує два способи оприбуткування готівки залежно від того, чи застосовує суб`єкт господарювання реєстратор розрахункових операцій. 
Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. У разі ж проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків реєстратора розрахункових операцій.
Матеріалами справи підтверджено та сторонами не оспорюється, що Товариство здійснює готівкові розрахунки із застосуванням зареєстрованого реєстратора розрахункових операцій (фіскальний номер 3000131587), а інкриміноване порушення полягає у відсутності запису про надходження 1 000 грн у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскального звітного чека (Z-звіту) від 24 липня 2017 року № 635. 
Отже, спірні правовідносини стосуються саме оприбуткування готівки за моделлю розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій.
Об`єктивна сторона порушення, передбаченого абзацом третім статті 1 Указу № 436/95 (неоприбуткування готівки), у частині розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій збігається з об`єктивною стороною порушення, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 17 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг". Оскільки відповідні правовідносини врегульовані законом - Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", прийнятим 06 липня 1995 року, тобто пізніше за видання Указу № 436/95, - останній у відповідній частині припинив дію.
У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 1340/3510/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила: "Оскільки шляхом прийняття Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" ці правовідносини врегулював законодавчий орган, то Указ № 436/95 припинив дію як у частині визначення складу такого правопорушення як неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки, так і в частині встановлених за таке правопорушення санкцій, його положення уже не могло застосовуватися". 
Велика Палата Верховного Суду зазначила про неможливість застосування положень абзацу третього статті 1 Указу № 436/95 у правовідносинах, що виникли після набрання чинності зазначеним Законом. Наведена правова позиція є сталою і послідовно підтримується Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, зокрема в постановах від 23 червня 2020 року у справі № 500/39/19, від 24 червня 2020 року у справі № 520/795/19 та від 05 квітня 2024 року у справі № П/811/1612/16.
Розмежування двох наведених вище моделей оприбуткування готівки підтверджено й у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі № 810/2309/17, у якій Верховний Суд указав, що пункт 2.6 глави 2 Положення № 637 містить дві різні моделі оприбуткування готівки, які прямо залежать від того, чи застосовує суб`єкт господарювання реєстратор розрахункових операцій, і що висновок Великої Палати Верховного Суду про незастосовність Указу № 436/95 стосується саме розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій. А отже, оскільки у цій справі спірні правовідносини виникли саме у зв`язку з оприбуткуванням готівки за моделлю розрахунків із застосуванням реєстратора розрахункових операцій, відповідальність за абзацом третім статті 1 Указу № 436/95 застосована бути не могла, а висновок суду першої інстанції у цій частині є правильним.
Доводи апелянта з посиланням на постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 825/554/15-а, Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі № 813/2229/17 та Вищого адміністративного суду України від 29 лютого 2016 року у справі № К/800/23498/13 наведеного висновку не спростовують. Зазначені судові рішення ухвалені до відступу від попередньої практики, здійсненого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20 травня 2020 року у справі № 1340/3510/18, і стосуються іншого питання - чи відбулося оприбуткування готівки як сукупність дій (фіксація готівки у фіскальних звітних чеках реєстратора розрахункових операцій та її відображення у книзі обліку розрахункових операцій), а не питання про застосовність самого Указу № 436/95. Таким чином, навіть за умови неповноти запису в книзі обліку розрахункових операцій штрафна санкція на підставі абзацу третього статті 1 Указу № 436/95 застосована бути не могла.
Крім того, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. 
Матеріалами справи підтверджено, що фіскальний звітний чек (Z-звіт) від 24 липня 2017 року № 635 вклеєно до розділу 1 книги обліку розрахункових операцій, готівку в сумі 1 000 грн оформлено прибутковим касовим ордером від 24 липня 2017 року № 57, відображено в касовій книзі Товариства та здано до банківської установи за видатковим касовим ордером від 26 липня 2017 року, що підтверджується відповідною квитанцією банку. За таких обставин висновок податкового органу про неоприбуткування готівки належними та допустимими доказами не підтверджений.
Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема закріплених статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципів змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин справи, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції повно й об`єктивно встановив обставини справи, надав оцінку доводам обох сторін та правильно застосував норми матеріального права.
Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, дав правильну правову оцінку спірним правовідносинам і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві – залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
М.І. Кобаль

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)