Справа № 352/514/26
Провадження № 2/352/733/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2026 року | м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі: 
головуючого судді  Гриньків Д.В.,
секретар судового засідання   Івасів В.В.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача    Ридай Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:
І. Короткий зміст позовних вимог.
05.03.2026 року представник позивача звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що рішенням суду від 05.02.2024 року визнано частков недійсним в частині 3/8 частки спадкового майна свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 16.11.2022 року, видане ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за позивачем ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Право власності в цій частці зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі речових прав.
Проте, під час розгляду справи відповідачем було здійснено реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2625888101:01:005:1138 площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , за відповідачем ОСОБА_3 , яка в подальшому на підставі рішення Тисменицької міської ради від 23..02.2024 року була поділена на дві земельні ділянки з окремими кадастровим номерами.
Рішенням суду від 24.10.2025 року за позивачем визнано право власності на 3/8 частини земельної ділянки з кадастровим номером 2625888101:01:005:1145 площею 0,1005 га та кадастровим номером 2625888101:01:005:1146 площею 0,1495 га. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.01.2026 року вказане рішення було скасовано та зазначено про те, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою є віндикаційний позов, з яким позивач і звернулася до суду.
Тому позивач просила позовні вимоги задовольнити.
ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просив позов задовольнити. 
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав.
Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі.
В провадженні судді Олійника М.Ю. перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Ухвалою суду від 04.05.2026 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.
У зв`язку із відрахуванням судді Олійника М.Ю. зі штату Тисменицького районного суду Івано-Франківської області на підставі розпорядження керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №352/514/26.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2026 року справу №352/514/26 було передано на розгляд судді Гриньків Д.В.
Ухвалою судді Гриньків Д.В. від 08.06.2026 року постановлено прийняти до провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Призначити розгляд справи.
ІV. Фактичні обставини справи.
Судом встановлено, що рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2024 року (повний текст – 09.02.2024 року) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено, визнано частково недійсним в частині 3/8 частки спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 листопада 2022 року НСВ 965297, у спадковій справі №210/2022 р., зареєстроване в реєстрі за № 774, видане ОСОБА_3 , після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10-13).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28.05.2024 року (повний текст– 03.06.2024 року) апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2024 року залишено без змін (а.с.14-19).
На підставі рішення Тисменицького районного суду у справі №352/2412/21 14.06.2024 року було зареєстровано право власності у частці 3/8 за ОСОБА_7 на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 (а.с.20).
Згідно рішення Тисменицького районного суду у справі №352/1467/25 від 24.10.2025 року постановлено визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частки земельної ділянки з кадастровим номером 2625888101:01:005:1145, площею 0,1005 га. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частки земельної ділянки з кадастровим номером 2625888101:01:005:1146, площею 0,1495 га (а.с.21-25).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.01.2026 року у справі №352/1467/25 постановлено рішення Тисменицького районного суду у справі №352/1467/25 від 24.10.2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити. (а.с.26-30).
Згідно витягу з рішення 38 сесії 8 демократичного скликання Тисменицької міської ради Івано-Франківської області від 23.02.2024 року №01/01-16 було вирішено затвердити технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передати у приватну власність громадян земельні ділянки, згідно Додатку №1. (а.с.23).
Окрім цього, матеріали справи містять нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_3 про надання згоди на поділ вищевказаної земельної ділянки на земельну ділянку розміром 0,1495 га та на земельну ділянку розміром 0,1005 га без зміни цільового призначення, із проханням зареєструвати кожну земельну ділянку в Державному земельному кадастрі з присвоєнням окремого кадастрового номеру та в Державному реєстрі речових прав (а.с.32).
10.05.2024 року сформовано витяги з Державного земельного кадастру про земельні ділянки з кадастровими номерами 2625888101:01:005:1146 та 2625888101:01:005:1145, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.33-36).
Державним реєстратором Тисменицької міської ради Івано-Франківської області Вербицькою М. М. внесено запис до Державного реєстру речових прав, а саме рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 73182090 від 17.05.2024 року про право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер 2625888101:01:005:1145 площею 0,1005 га (а.с.38).
Крім того, державним реєстратором Тисменицької міської ради Івано-Франківської області Вербицькою М. М. внесено запис до Державного реєстру речових прав, а саме рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 73184061 від 17.05.2024 року про право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер 2625888101:01:005:1146 площею 0,1495 га (а.с.37).
V. Мотиви з яких виходить суд та норми права. 
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Частиною першою статті 120 ЗК України у редакції на час набуття позивачем права власності на частину будинку, передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частина перша статті 377 ЦК України передбачає перехід до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, права власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).
Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).
З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».
Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.
Виділ частки з майна, що є у спільній частковій власності, передбачено у статті 364, а поділ майна, що є у спільній частковій власності, урегульовано у статті 367 ЦК України. 
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості», щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі 362/2707/19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.
VІ. Висновки суду.
Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.
Так, судом встановлено, що на підставі рішення суду за позивачем визнано право власності на 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , яке у встановленому законом порядку зареєстровано за нею у Державному реєстрі речових прав.
При цьому суд бере до уваги принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, закріплений у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.
Тому відповідна частка земельної ділянки, що належить позивачу та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд апріорі належить ОСОБА_8 .
Однак, відповідач ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на спірну земельну ділянку в цілому, та в подальшому здійснив її поділ на дві земельні ділянки з різними кадастровими номерами, а відтак право позивача на володіння земельною ділянкою в частці 3/8 порушено.  Земельна ділянка вибула з володіння законного володільця поза його волею.
При цьому, як вже зазначалось вище, власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Оскільки у справі заявлено позов про витребування 3/8 частки спірних земельних ділянок, наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачкою права власності на 3/8 частини земельних ділянок.
Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність передбачених ЦК України підстав для витребування від ОСОБА_3 на користь позивача спірної частки земельних ділянок із незаконного володіння.
А відтак, позов слід задовольнити повністю.
VІІ. Судові витрати.
Згідно із ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому, зважаючи на задоволення позову в повному обсязі, з відповідача слід стягнути 2199,24 грн судового збору на користь позивача.
На підставі ст.328, 392, 1272, 1296, 1297 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 142, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд-
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити повністю.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 3/8 частини земельної ділянки з кадастровим номером 2625888101:01:005:1145 площею 0,1005 га та кадастровим номером 2625888101:01:005:1146 площею 0,1495 га., з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 199 (дві тисячі сто дев`яносто дев`ять) грн 24 коп. 
Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування учасників справи:
позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;
відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Рішення складене в повному обсязі 21.08.2026 року.

Суддя Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області  Гриньків Д.В.