Справа № 208/4557/25
Провадження № 2/0203/238/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в залі суду в місті Дніпрі у складі:
головуючого судді – Ханієвої Ф.М.,
за участю секретаря судового засідання – Кочевської В.Г.,
за участі:
представника позивача – адвоката Ліпаткіної Е.В. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

12.06.2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра на підставі ухвали Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.04.2025 року про передачу справи для розгляду за підсудністю, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2025 року, надійшли матеріали цивільної справи №208/4557/25 за позовом ОСОБА_1 до Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в якому позивач просить суд:
- визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , додатковий строк – три місяці для прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнавши причини пропуску строку поважними.
І. Стислий виклад позиції учасників справи.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 12.11.2021 року складено відповідний актовий запис №1138, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.11.2021 року, виданим Селидівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Після смерті ОСОБА_2 залишився спадок у виді квартири, яка належала їй на праві приватної власності, та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Все своє майно бабуся позивачки заповідала позивачці, про що свідчить заповіт, складений 29 серпня 2013 року та посвідчений Українською міською радою. В заповіті зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона буде мати право, заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому позивач ОСОБА_3 26 січня 2018 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , та змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». Позивач як спадкоємиця за заповітом у встановлений законом строк не прийняла спадщину з поважних причин. Інші спадкоємці за законом так само спадщину в установлені законом строки не прийняли.
Так, період прийняття спадщини припав на початок повномасштабного вторгнення РФ до України. Спадкодавець та спадкоємець проживали на території Донецької області (Селидівська міська громада Покровського району Донецької області). Строк прийняття спадщини для позивача за загальним правилом повинен був сплинути 03 травня 2022 року. Проте з 28.02.2022 року, згідно з п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці. В практичній площині до загального 6-місячного строку від дня смерті спадкодавця на прийняття спадщини додавалося ще 4 (чотири) місяці і загалом становило 10 (десять) місяців. Для позивача такі зміни діяли до 03.09.2022 року.
Причину пропуску строку для прийняття спадщини позивач вважає поважною, оскільки для неї в період прийняття спадщини, аж до 03 вересня 2022 року (закінчення строку для подання заяви про прийняття спадщини) існували об`єктивні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини. У вказаний період позивач проживала на території Донецької області, де йшли активні бойові дії та не працювали нотаріальні контори, що унеможливило своєчасне звернення позивача до нотаріуса. Строк, впродовж якого позивачка повинна була прийняти спадщину, припав на військовий стан в Україні, що само по собі і є поважною причиною, з огляду на те, що область, в якій до жовтня 2024 року проживала позивачка, є областю активних бойових дій, в якій не працювали нотаріальні контори та де особи, насамперед, піклувалися про збереження свого життя та життя своїх близьких більше, аніж переймалися неоформленими документами.
Активні бойові дії та військовий стан в країні є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо прийняття спадщини. Крім того, оголошення в країні військового стану створює певні обмеження, зокрема, нефункціонування державних реєстрів, евакуація, в тому числі нотаріальних контор. Позивач після пропуску строку не мала змоги зайнятися оформленням спадщини в судовому порядку, оскільки перенесла складну вагітність та втрату дитини, має інвалідність другої групи, оскільки страждає на цукровий діабет. Крім того, позивач в період з серпня 2023 року по квітень 2024 року була вагітною. Тільки після переїзду до міста Одеса у жовтні 2024 року позивач змогла зайнятися оформленням документів щодо спадкування після смерті бабусі. Вже в жовтні 2024 року позивач остаточно виїхала з зони бойових дій та приїхала до міста Одеса, де 22.10.2024 року зареєструвалась як внутрішньо переміщена особа в АДРЕСА_2 . Позивач більш менш поновила стан здоров`я та психологічний стан.
Отже, 12 лютого 2025 року вже після спливу строку для прийняття спадщини позивач звернулася до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, з метою оформлення спадщини та подальшого звернення до суду з метою отримання додаткового строку для прийняття спадщини. У випадку продовження військового стану спадкоємець має право звернутися до будь-якої нотаріальної контори на території України. Чи залишилася квартира неушкодженою від бойових дій, позивач не знає, але у будь-якому випадку вона після отримання права власності на квартиру буде мати право на отримання компенсації за пошкоджене чи зруйноване майно. Проте 05 березня 2025 року Київська державна нотаріальна контора у місті Одеса винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом Оскільки ОСОБА_1 пропустила строк для прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З огляду на викладене вище, позивач звернулась до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
02.09.2025 року в системі «Електронний суд» представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з моменту утворення військової адміністрації, повноваження органів місцевого самоврядування припиняються, а їх реалізацію у межах визначеної компетенції здійснює начальник військової адміністрації.
Таким чином, як зазначив представник відповідача, Селидівська міська військова адміністрація в межах повноважень, визначених Конституцією та законами України, представляє інтереси територіальної громади. 
При цьому, за поясненнями представника відповідача, вирішення питання про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини належить виключно до компетенції суду, який має надати оцінку поважності причин пропуску строку, з урахуванням наведених правових підходів. Відповідач зазначає, що у подібних категоріях справ пріоритетним є забезпечення реалізації спадкових прав громадян, а тому питання про надання додаткового строку повинно вирішуватися судом, виходячи з принципів справедливості, пропорційності та практики ЄСПЛ.
З огляду на викладене, представник відповідача просить суд ухвалити рішення, відповідно до вимог чинного законодавства та наявних у справі матеріалів.
Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у заявах про розгляд справи за їх відсутності просять суд вирішити спір на розсуд суду.
Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Представник позивача наголосила на тому, що хоча строк на прийняття спадщини і зупинився та для позивача загалом складав 10 (десять) місяців, проте реєстри не працювали, проводилась евакуація, нотаріальні контори не працювали, позивач має другу групу інвалідності, народила мертву дитину, отримала великий стрес. Після переїзду як ВПО до селища Таїрове Одеської області у позивача з`явився час для оформлення спадщини, оскільки вона бажає отримати компенсацію за пошкоджене майно. Тому, на думку сторони позивача, причини пропуску позивачем строку на прийняття спадщини після смерті бабусі є поважними, та наявні підстави для визначення позивачу додаткового строку на прийняття спадщини.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 16.06.2025 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 30.10.2025 року було витребувано від державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Баранової О.В. належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №125/2025, заведеної до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 30.10.2025 року було задоволено клопотання представника позивача про закриття підготовчого провадження в цивільній справі та закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
05.12.2025 року на виконання ухвали суду від 30.10.2025 року на адресу суду надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №125/2025 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розпочатої 20.02.2025 року.
У судове засідання 12.05.2026 року з`явилась представник позивача, яка брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Представник відповідача разом з відзивом на позов подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду, за наявними у справі матеріалами.
Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса, подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, вирішення спору залишили на розсуд суду, за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши думку представника позивача, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України, розглянув справу за відсутності інших учасників справи за наявними у справі письмовими доказами.
Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення представника позивача по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, під час судових дебатів заслухав заключне слово представника позивача, та 12.05.2026 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є онукою та єдиною спадкоємицею за заповітом померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті: місто Українськ, Покровський район, Донецька область, Україна, та з 22.10.2024 року вона взята на облік внутрішньо переміщеної особи за фактичною адресою місця проживання/перебування: АДРЕСА_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .
Це підтверджується копіями матеріалів судової справи та спадкової справи, а саме копіями: свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від 12.11.2021 року, серії НОМЕР_1 ; заповіту від 29.08.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №162, посвідченого 29.08.2013 року секретарем виконкому Української міської ради міста Селидове Донецької області, ОСОБА_7 , за змістом якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом буде мати право, вона заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; свідоцтва про шлюб від 26.01.2018 року, серії НОМЕР_2 , за змістом якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 26.01.2018 року, прізвища після державної реєстрації шлюбу: чоловіка – ОСОБА_6 , дружини – ОСОБА_6 ; свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки: батько – ОСОБА_8 , мати – ОСОБА_9 , від 24.09.2003 року (повторно); повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 28.02.2025 року, з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 28.02.2025 року, з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 28.02.2025 року; довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.10.2024 року №5125-7002147994, виданої посадовою особою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення уповноваженою особою територіальної громади/центру надання адміністративних послуг; витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 21.02.2018 року.
До складу спадщини після смерті бабусі позивача входить нерухоме майно: квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 47,64 кв.м, в тому числі сарай – 2,0 кв.м, власником якої є померла ОСОБА_2 .
Це підтверджується копіями: свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від 12.11.2021 року, серії НОМЕР_1 ; свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 20.10.1998 року, м. Селидове, виданого відповідно до розпорядження (наказу) №356 від 20.10.1998 року; технічного паспорту на квартиру, власник ОСОБА_2 .
12.02.2025 року позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_2 , яка залишила заповіт від 29.08.2013 року, за яким все майно заповіла ОСОБА_1 .
05.03.2025 року позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її бабусі ОСОБА_2 . У заяві позивач вказала, що на день смерті спадкодавця залишилось майно, що складається з: квартири АДРЕСА_6 ; спадщину після смерті ОСОБА_2 вона прийняла.
Постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса Баранової О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.03.2025 року було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, після смерті ОСОБА_2 .
За змістом постанови державний нотаріус, зокрема, вказала, що ОСОБА_2 на день своєї смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 надійшла після спливу строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. Також ОСОБА_1 не проживала разом зі спадкодавцем – ОСОБА_2 на час відкриття спадщини.
На підтвердження факту патологічної вагітності, подальшого лікування, наявності встановленої інвалідності другої групи з дитинства, позивач надала суду копії: витягу з історії вагітності №412 про те, що ОСОБА_1 знаходилась у клініці в період з 01.04.2024 року по 29.04.2024 року, медичних результатів обстеження нирок від 25.04.2024 року, від 29.04.2024 року, довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, серії 12ААБ №601275, від 23.09.2019 року.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Суд зазначає, що згідно зі статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частини 1 статті 317, частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, далі – ЦК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями статті 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частинами 2-4 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Однією з таких підстав є спадкування прав на майно за законом та за заповітом, відповідно до ст. 1217 ЦК України.
Відповідно до положень статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до положень статей 1220, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до положень статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини .
Згідно з положеннями статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частинами 1, 2 статті 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Згідно з частини 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до положень статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до положень статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Частиною 1 статті 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до частини 1 статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно – за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно.
Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення – власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.
Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно – за його місцезнаходженням.
Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», підпункту 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності спадкоємців за заповітом та законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Також у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі №759/19779/18 (провадження №61-4523св21) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.
Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина 2 статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.
Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла бабуся позивача та відкрилась спадщина на все спадкове майно, до складу якого входить квартира АДРЕСА_5 . Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті бабусі, проте у встановлений законом шестимісячний строк не звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, пропустила строку на прийняття спадщини станом на 03.09.2022 року, про що дізналась з постанови державного нотаріуса від 05.03.2025 року. Водночас в ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що причини, які стали підставою для пропуску позивачем встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Так, суд зазначає, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ, з 24.02.2022 року на території держави було введено воєнний стан. При цьому Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.03.2022 року №2119-ІХ, від 21.04.2022 року №2212-IX, від 22.05.2022 року №2263-IX та від 12 серпня 2022 року №2500-IX, та в подальшому строк дії воєнного стану в Україні було неодноразово продовжено.
Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №389-VIII, правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи – військові адміністрації (ч. 1).
Військові адміністрації населених пунктів утворюються в межах територій територіальних громад, у яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи, та/або сільські, селищні, міські голови не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, а також в інших випадках, передбачених цим Законом (абз. 1 ч. 3).
Військову адміністрацію населеного пункту (населених пунктів) очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України за пропозицією Генерального штабу Збройних Сил України або відповідної обласної державної адміністрації (абз. 2 ч. 3).
Начальником військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) може бути призначений відповідний сільський, селищний, міський голова (абз. 3 ч. 3).
Найменування військових адміністрацій населених пунктів є похідними від назв відповідних адміністративно-територіальних одиниць (абз. 4 ч. 3).
Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування (ч. 8).
Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України (ч. 2).
В умовах воєнного стану особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не несе відповідальність, у тому числі кримінальну, за рішення, дії чи бездіяльність, негативні наслідки яких неможливо було передбачити або які охоплюються виправданим ризиком, за умови, що такі дії (бездіяльність) були необхідні для відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту (ч. 3).
Відповідно до положень статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Рахункової палати, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (ч. 1).
У разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування:
1) начальник військової адміністрації:
крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови;
може затвердити тимчасову структуру виконавчих органів сільської, селищної, міської ради (для працівників, посади яких не включені до тимчасових штатних розписів, оголошується простій або здійснюється їх переведення на рівнозначну чи нижчу посаду);
2) апарат сільської, селищної, міської ради та її виконавчого комітету, інші виконавчі органи (з урахуванням абзацу третього пункту 1 цієї частини), комунальні підприємства, установи та організації відповідної територіальної громади підпорядковуються начальнику відповідної військової адміністрації (ч. 2).
Так, відповідно до Указу Президента України від 01.09.2022 року №620/2022 «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області», утворено військові адміністрації населених пунктів Донецької області, а Розпорядженням Президента України від 07.09.2022 року №173/2022-рп «Про призначення А.Немченка начальником Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області», начальником Селидівської міської військової адміністрації призначено Анатолія Немченка.
Постановою Верховної Ради України від 21.09.2022 року №2616-ІХ «Про здійснення начальниками Добропільської, Мирноградської, Покровської та Селидівської міських військових адміністрацій Покровського району Донецької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено повноваження начальників Добропільської, Мирноградської, Покровської та Селидівської міських військових адміністрацій.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за №380/43786, м. Українськ, Донецької області, Покровського району, Селидівської міської територіальної громади, є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України, з 02.11.2024 року, а бойові дії на цій території тривали з 24.02.2022 року до 01.11.2024 року.
Відповідно до положень статті 64 Конституції України, статей 12-1 і 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 7 і 34 Закону України «Про нотаріат», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року прийняв Постанову №164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (далі – Постанова КМУ №164).
Відповідно до пункту 3 Постанови КМУ №164 (в редакції, чинній станом на 06.03.2022 року), установлено, що на час дії воєнного стану перебіг строку для прийняття спадщини зупиняється.  {Постанову доповнено пунктом 3 згідно з Постановою КМУ №209 від 06.03.2022 року – діє до дня припинення чи скасування воєнного стану}.
Відповідно до пункту 3 Постанови КМУ №164 (в редакції, чинній станом на 29.06.2022 року), установлено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.
При цьому, відповідно до пункту 3 Постанови КМУ №164 (в редакції, чинній станом на 19.06.2023 року), установлено, що пункт 3 виключено на підставі Постанови КМУ №469 від 09.05.2023 року.
Отже, на виконання пункту 3 Постанови КМУ №164, з 06.03.2022 року строк для прийняття спадщини позивачем було зупинено, а з 29.06.2022 року – зупинено на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці.
Так, у період з 03.11.2021 року по 06.03.2022 року пройшло 4 (чотири) місяці і 3 (три) дні загального строку для прийняття спадщини позивачем. Проте з 06.03.2022 року цей строк зупинився на виконання пункту 3 Постанови КМУ №164 на час дії воєнного стану, а після внесення чергових змін до пункту 3 Постанови КМУ №164, з 29.06.2022 року цей строк зупинився на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці, що тривав для позивача до 03.09.2022 року включно.
Проте станом на 18.06.2023 року пункт 3 Постанови КМУ №164 вже було виключено {Пункт 3 виключено на підставі Постанови КМ № 469 від 09.05.2023}.
Водночас у постанові від 25.01.2023 року Верховний Суд у справі №676/47/21 вказав, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі – закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проєкт закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проєкт закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проєктом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України (ч. 2 ст. 4 ЦК України).
Виходячи з виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином, можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена.
Правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України; строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (ст. ст. 1270, 1272 ЦК України), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь, з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (ч. 2 ст. 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України).
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Суд зазначає, що згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Верховний Суд у постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, Суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.
Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.
Аналіз викладеного вище дає суду підстави для висновку, що в умовах юридичної невизначеності, з урахуванням принципів пропорційності, легітимних очікувань, позивач станом на 03.09.2022 року з поважних причин пропустила строк для прийняття спадщини, що об`єктивно не залежали від її волі. Оскільки встановлені судом обставини, з огляду на положення пункту 3 Постанови КМУ №164 щодо зупинення перебігу строку для прийняття спадщини, які змінювались, а також введення воєнного стану на території України, тривалість бойових дій у місті Українськ Донецької області у період з 24.02.2022 року до 01.11.2024 року, окупацію міста Українськ Донецької області з 02.11.2024 року, створили юридичну невизначеність для позивача, унеможливили її подальше своєчасне, тобто протягом шести місяців після смерті спадкодавця, звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі. Крім того, суд враховує наявність у позивача і особистих поважних причин неможливості своєчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Оскільки позивач є інвалідом другої групи з дитинства, у спірний період була вагітною, лікувалась після наслідків патологічної вагітності, бо відповідно до витягу з історії вагітності №412, у період з 01.04.2024 року по 29.04.2024 року, позивач знаходилась у клініці ДУ «ІПАГ ім. академ. О.М. Лук`янової НАМН України» Відділення акушерської кардіології у місті Києві, та 23.04.2024 року о 17:40 годині у неї народився доношений мертвий плід чоловічої статі, масою 2950 г. 
Суд бере до уваги те, що з урахуванням дії пункту 3 Постанови КМУ №164 станом на 06.03.2022 року, закінчення строку для прийняття спадщини позивачем – 03.09.2022 року, подальшими зміною редакції станом на 29.06.2022 року та виключенням станом на 18.06.2023 року пункту 3 Постанови КМУ №164, відповідно, та звернення позивача до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини – 12.02.2025 року, позивач пропустила строк для прийняття спадщини на 2 роки, 5 місяців, 10 днів. Більше того, станом на 12.02.2025 року позивач вважала, що діє відповідно до вимог чинного законодавства, керуючись Постановою КМУ №164, та розуміючи для себе, що строк для прийняття спадщини був зупинений до закінчення воєнного стану, а згодом до чотирьох місяців, який через юридичну невизначеність вона могла неправильно обрахувати.
При цьому, враховуючи, що інших спадкоємців у померлої немає, відповідно до вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану», з моменту утворення військової адміністрації, повноваження органів місцевого самоврядування припиняються, а їх реалізацію у межах визначеної компетенції здійснює начальник військової адміністрації. Тому Селидівська міська військова адміністрація Покровського району Донецької області в межах повноважень, визначених Конституцією та законами України, представляє інтереси територіальної громади та є належним відповідачем у справі, що розглядається.
Суд вважає за необхідне визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її бабусі, тривалістю 3 (три) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили, який суд вважає достатнім для подання відповідної заяви.
При цьому, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з огляду на те, що позивач, якій визначена ІІ (друга) група інвалідності, звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.
Суд, з огляду на викладене вище, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 , з урахуванням строку набрання рішенням суду законної сили, підлягає повному задоволенню, а саме: суд вважає за необхідне визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її баби – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: місто Українськ, Покровський район, Донецька область, Україна, тривалістю 3 (три) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.
Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд на підставі ст. 141 ЦПК України, дійшов висновку щодо необхідності стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись статтями 3, 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини – задовольнити повністю.
Визначити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її баби – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті: місто Українськ, Покровський район, Донецька область, Україна, тривалістю 3 (три) місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.
Стягнути з Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області (адреса місцезнаходження: 85400, Донецька область, Покровський район, м. Селидове, вул. Цахнів Олександра, будинок 8, код ЄДРПОУ: 44899730) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 26.05.2026 року.

Суддя Ф.М. Ханієва