ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 р. 	Справа № 520/31458/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., м. Харків, повний текст складено 31.03.26 по справі № 520/31458/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області ,   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі по тексту – ГУ ПФУ в Запорізькій області, перший відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі по тексту – ГУ ПФУ в Одеській області, другий відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, а також скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за віком згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 08.08.2025 № 205050014211 Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 за заявою від 01 серпня 2025 року починаючи з 02 серпня 2025 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також проводити відповідні виплати, без застосування будь-яких обмежень щодо виплати заборгованості, в тому числі поетапного чи часткового;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, а також скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 25.07.2025 №205050014211, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву від 18.07.2025 про призначення пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправність рішень ГУ ПФУ в Одеській області та ГУ ПФУ в Запорізькій області від 08.08.2025 № 205050014211 та від 25.07.2025 № 205050014211, якими ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі – Закон № 796-XII), оскільки єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право на користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілого від Чорнобильської катастрофи, яке було у розпорядженні у відповідачів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 по справі № 520/31458/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр-т Соборний, 158-Б, код ЄДРПОУ 20490012), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код ЄДРПОУ 20987385) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у призначенні пенсії за віком згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 08.08.2025 №205050014211, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 за заявою від 01 серпня 2025 року починаючи з 02 серпня 2025 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код ЄДРПОУ 20987385) судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.
Другий відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 по справі № 520/31458/25 та винести нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про відсутність правових підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки надана до заяви від 01.08.2025 довідка № ВХ-531 від 10.02.1993 не містить підстави видачі, що унеможливлює встановлення факту проживання ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року.
Також вважав, що суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме втрутився в дискреційні повноваження другого відповідача, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 за заявою від 01 серпня 2025 року, починаючи з 02 серпня 2025 року, пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», адже прийняття рішень про поновлення виплати пенсії, про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії та визначення її розміру відноситься виключно до компетенції Пенсійного фонду.
Крім того, вважав протиправним стягнення за рахунок бюджетних асигнувань другого відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору, так як в силу частини 2 статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV) забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Сторони правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в частині задоволення позову рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою, що потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , видане 20.11.2013.
Як вбачається із довідки Житомирської обласної державної адміністрації № ВХ-531 від 10.02.1993 ОСОБА_2 , 1967 року народження, постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у м. Коростень, Житомирської області у період з 23.02.1988 по 29.09.1992.
Крім того, відповідно до довідки Виконкому Коротенької міської ради Житомирської області № 352 від 03.10.2013, ОСОБА_2 , 1967 року народження, постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у м. Коростень, Житомирської області у період з 23.02.1988 по 29.09.1992.
Згідно із записом в трудовій книжці НОМЕР_3 від 15.08.1986 ОСОБА_1 у період з 27.12.1987 по 28.10.1992 працювала у Дитячому ясла-садку селища Мирний Коростенського району.
Відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу від 28.11.1987 серії НОМЕР_4 , позивач ОСОБА_3 , після одруження взяла прізвище ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 02.12.2005 ОСОБА_2 , після одруження взяла прізвище ОСОБА_5 .
09.01.2025 ОСОБА_1 звернулась через електронний портал Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 205050014211 від 17.01.2025 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку із недосягненням пенсійного віку. У вказаному рішенні зазначено, що період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення становить 4 роки 7 місяців 7 днів, що дає право на зниження пенсійного віку.
18.07.2025 ОСОБА_1 повторно звернулась через електронний портал Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 205050014211 від 25.07.2025 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку із не підтвердженням проживання та роботи заявниці у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року.
01.08.2025 ОСОБА_1 , у зв`язку із досягненням 58 років, повторно звернулась через електронний портал Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 205050014211 від 08.08.2025 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у зв`язку із не підтвердженням проживання та роботи заявниці у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року, оскільки довідка № ВХ-531, видана 10.02.1993 Житомирською обласною державною адміністрацією не містить підстав її видачі.
Вважаючи відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку протиправними, позивач звернулась до суду з відповідними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 08.08.2025 № 205050014211, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та незаконності оскаржуваного рішення, оскільки єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», а тому ОСОБА_1 , яка згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 20.11.2013, має статус громадянина, який постраждав у Чорнобильській катастрофі (категорія 3), набула право на пільги і компенсації встановлені Законом № 796-XII, у тому числі, призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Врахувавши факт того, що не підтвердження проживання та роботи заявника у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року була єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за наявності у позивача пенсійного віку та страхового стажу, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 за заявою від 01 серпня 2025 року, починаючи з 02 серпня 2025 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області проводити відповідні виплати, без застосування будь-яких обмежень щодо виплати заборгованості, у тому числі поетапного чи часткового, судом зазначено, що матеріали справи не містять доказів існування у другого відповідача наміру допускати порушення закону у процедурі проведення майбутніх виплат за призначеною пенсією, у зв`язку з чим відмовлено у задоволенні вказаної вимоги.
Крім того, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивач, звернутих до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, оскільки остаточне рішення пенсійного органу від 08.08.2025 № 205050014211 було прийнято саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, а інші рішення територіальних органів ПФУ, які були предметом дослідження у даній справі, а саме рішення: від 25.07.2025 № 205050014211 втратило чинність з прийняттям рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 08.08.2025 № 205050014211.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення переглядається в частині задоволення позову), колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
Тож виходячи зі змісту статті 16 Основного Закону обов`язок держави щодо подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу зумовлює надання особливого статусу громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено в Законі № 796-XII.
Вказаним законом, на виконання статті 16 Конституції України, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Пунктом 2 статті 9 Закону № 796-ХІІ визначено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно із статтею 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Відповідно до вимог статті 49 Закону № 796-ХІІ, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII визначено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
Пунктом 4.7 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є :
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіоактивного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17, від 11.11.2024 по справі № 460/19947/23.
Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
На підставі викладеного, колегія суддів констатує, що вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, станом на момент звернення до ГУ ПФУ в Одеській області (01.08.2025) ОСОБА_1 досягла пенсійного віку (58 років), а її страховий стаж становив 37 років 5 місяців 20 днів.
Разом із заявою про призначення пенсії від 01.08.2025 позивачем було надано, зокрема, довідку Житомирської обласної державної адміністрації № ВХ-531 від 10.02.1993, трудову книжку, посвідчення серії НОМЕР_2 , видане 20.11.2013.
Дослідивши вказані документи колегією суддів встановлено, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 20.11.2013, позивач має статус громадянина, який постраждав у Чорнобильській катастрофі (категорія 3), та має право на пільги і компенсації встановлені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи".
Згідно з довідкою Житомирської обласної державної адміністрації № ВХ-531 від 10.02.1993 ОСОБА_6 , 1967 року народження, постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у м. Коростень, Житомирської області у період з 23.02.1988 по 29.09.1992.
Слід зауважити, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» м. Коростень, Житомирської області віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.
Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що довідка Житомирської обласної державної адміністрації № ВХ-531 від 10.02.1993 не містить підстав видачі, колегія суддів зазначає, що затверджена додатком 5 до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 № 501 форма такої довідки не передбачає зазначення підстав її видачі.
До того ж, за висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах. 
За таких обставин, враховуючи, що у довідці Житомирської обласної державної адміністрації № ВХ-531 від 10.02.1993 чітко зазначено, що вона видана ОСОБА_1 і ця довідка підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у м. Коростень, Житомирської області у період з 23.02.1988 по 29.09.1992, колегія суддів вважає достатніми підстави для призначення позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 28.03.2018 у справі №333/2072/17, від 30.09.2020 у справі №572/1921/17, від 16.10.2024 по справі № 140/14380/23.
В контексті встановлених обставин у цій справі, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення пенсійного органу про відмову у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку прийнято з формальних підстав, є таким, що порушує права ОСОБА_1 та не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, відтак, є протиправним та підлягає скасуванню, що свідчить про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Стосовно правомірності обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача, слід зазначити наступне.
Колегія суддів зазначає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 5 КАС України).
В силу приписів частини 2 та частини 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналізуючи наведені процесуальні норми, колегія суддів зазначає, що справа адміністративної юрисдикції розглядається не інакше ніж за позовною заявою особи, яка звернулася до суду, та в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог лише у випадку необхідності обрання ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, якщо такі порушення мали місце, а форма заявлених позовних вимог не дозволяє це зробити, оскільки викладена в інший спосіб ніж потрібно для поновлення порушеного права в судовому порядку.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи, що підстав для відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку у спірних правовідносинах не було, оскільки період її проживання на території зони гарантованого добровільного відселення не менше трьох років у м. Коростень, Житомирської області з 23.02.1988 по 29.09.1992 підлягав врахуванню, існує лише один вид правомірної поведінки Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Отже, у другого відповідача відсутній вибір між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ефективним способом захисту порушених прав є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 за заявою від 01 серпня 2025 року починаючи з 02 серпня 2025 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2026 по справі № 520/31458/25 в частині задоволення позову - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій