Справа № 944/2994/25
Провадження №2/944/558/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
21.07.2026 року	м.Яворів 	

Яворівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді - Колтуна Ю.М.
з участю секретаря судового засідання – Корабель С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у місті Яворові, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою,
встановив:
адвокат Лебєдєва Т.О. від імені та в інтересах позивача через підсистему «Електронний суд» звернулася до Яворівського районного суду Львівської області із позовною заявою, в якій просить: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики №б/н від 10.06.2024, укладеного у формі розписки у розмірі 10 000,00 доларів США та грошові кошти за договором позики №б/н від 10.06.2024, укладеного у формі розписки у розмірі 20 000,00 доларів США, що загалом становить та еквівалентно - 1 242 054, 00 грн; 3% річних у розмірі 22 001, 15 грн.
Позов обґрунтовано наступним. 
10.06.2024 ОСОБА_1 надав під розписку ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, про що останнім власноруч була складена боргова розписка, в якій він зобов`язався повернути зазначені кошти до 19.07.2024.
Також, 10.06.2024 ОСОБА_1 надав під розписку ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США, про що останнім власноруч була складена боргова розписка, у якій він зобов`язався повернути зазначені кошти до 30.12.2024.
В результаті, зухвало нехтуючи взятими на себе борговими зобов`язаннями, відповідач кошти не повертає. 
Таким чином, з ОСОБА_2 в користь позивача підлягає стягненню сума неповернутої позики та три проценти річних від простроченої суми, а також витрати на професійну правничу допомогу та витрати на оплату судового збору.
Ухвалою судді від 13.06.2025 позовну заяву залишено без руху, при цьому 19.06.2025 позивач подав заяву про усунення недоліків.
23.06.2025 суддею Яворівського районного суду Львівської області Колтуном Ю.М. винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 09.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач  ОСОБА_1 та його представник адвокат Лебєдєва Т.О. судове засідання не з`явилися, на адресу суду представник позивача подала заяву про слухання справи у відсутності сторони позивача.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином.  ОСОБА_2 причини своєї неявки суду не повідомив, відзив та клопотання про відкладення розгляду справи не подавав, а тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності.
На підставі ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи.
При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як на підставу своїх позовних вимог, позивач посилається на власноруч складену відповідачем та підписану  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 боргову розписку від 10.06.2024, відповідно до якої  ОСОБА_2 отримав в позику від  ОСОБА_1 кошти в сумі 10 000 USD та зобов`язався повернути кошти до 19.07.2024; та на власноруч складену відповідачем та підписану  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 боргову розписку від 10.06.2024, відповідно до якої  ОСОБА_2 отримав в позику від  ОСОБА_1 кошти в сумі 20 000 USD та зобов`язався повернути кошти до 30.12.2024.
Так, згідно офіційного курсу Національного банку України гривні щодо іноземних станом на 09.06.2025, 1 долар США дорівнює 41,4018 грн, що підтверджується повідомленням НБУ від 09.06.2025, документ n0223500-25).
Позичальник в добровільному порядку грошові кошти не повернув, доказів на спростування вказаного не надав.
Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, умовами, закріпленими у борговій розписці не передбачено можливості односторонньої відмови відповідача від зобов`язання щодо повернення коштів позивачу, тому тут вбачається явне порушення відповідачем загальних засад цивільних правовідносин.
Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, в позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.
Так, Верховний Суд України у Постанові від 18.09.2013 року по справі №6-63цс 13 роз`яснив, що: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».
Отже, договір позики є двостороннім правочином, а, також, він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15; «розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми».
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, згідно норм діючого законодавства та роз`яснень Верховного Суду між позивачем та відповідачем виник певний правовий зв`язок, відповідно до якого після передачі позивачем відповідачу грошових коштів у першого виникли виключно права по пред`явленню вимоги щодо повернення боргу, а у відповідача виник кореспондуючий обов`язок по виконанню взятих на себе зобов`язань щодо погашення боргу в погоджений сторонами строк.
Тобто між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження чого відповідачем як боржником була складена боргова розписка і передана відповідно позивачу як кредитору.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Стаття 629 ЦК України наголошує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в Постанові від 06.04.2020 року в рамках справи № 464/5314/17: вказано «Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц. від 31.10.2018 року при розгляді справи №707/2606/16-ц».
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у п. 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою. Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, не здійснивши повернення боргу позивачу в погоджений між ними і зафіксований в борговій розписці строк, чим грубо порушив законні права та інтереси останнього.
Отже, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 30000,00 USD, що загалом становить та еквівалентно - 1 242 054, 00 грн.
Щодо вимоги про стягнення 3 % річних від суми заборгованості, суд зазначає наступне.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц не вбачала підстав для відступу від такої позиції.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Згідно розрахунку, наданого представником позивача, нарахування 3% річних становить 22001,15 грн. Указаний розрахунок відповідачем не спростовано.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за договором позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаним договорам, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу судом не встановлено.
Відтак, враховуючи проаналізовані правові норми, встановлені обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача подано до суду зокрема: копію договору про надання професійної правничої допомоги №7188571-ЛВ, детальний розрахунок послуг на суму 20000,0 грн та платіжну інструкцію кредитового переказу на цю суму, копію ордера серія ВТ№1071014.
Відповідач не ставив питання про зменшення витрат на правову допомогу через їх не співмірність зі складністю справи та наданих адвокатом послуг.
Правові висновки щодо можливості зменшення витрат на правову допомогу лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок не співмірності містяться у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року (справа №910/4881/18).
На підставі наведеного, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час затрачений на їх виконання, а також складність даної справи, з відповідача на користь позивача, слід стягнути 20000,0 грн. судових витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.
Відповідно до вимогст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі сумі 10272,44 коп. 
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд
вирішив :
позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за позикою - задовольнити 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) грошові кошти за договором позики Noб/н від 10.06.2024 року, укладеного у формі розписки у розмірі 10 000,00 доларів США та грошові кошти за договором позики Noб/н від10.06.2024 року, укладеного у формі розписки у розмірі 20 000,00 доларів США, що загалом становить та еквівалентно - 1 242 054, 00 грн. (один мільйон двісті сорок двітисячі п`ятдесят чотири гривні та 00 коп.); 3% річних у розмірі 22 001, 15 грн. (двадцять дві тисячі одна гривня 15 коп.); витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.); витрати на оплату судового збору у розмірі 10 272,44 грн. (десять тисяч двісті сімдесят дві гривні 44 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя      Юрій КОЛТУН