УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/3679/25 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 80 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,
суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,
за участю секретаря Антоневської В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/3679/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршпон Трейд" про стягнення заробітної плати, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршпон Трейд" на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 3 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І. Г.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 30 серпня 2022 року її прийнято на посаду головного бухгалтера у ТзОВ «Укршпон Трейд».
6.12.2024 року її звільнено із займаної посади за угодою сторін, що підтверджується наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №к-68-2968302446 від 6 грудня 2024 року.
Як вбачається з довідки про нарахування відпустки № УШП00000014 від 06.12.2024 р., її дохід за листопад 2024 року склав 13 000,00 грн. (за 21 робочий день). Водночас, згідно з поданою відповідачем довідкою № УШП00000002 від 25.03.2025 року, за листопад 2024 року їй нараховано заробітну плату в сумі 6 809,52 грн. (за 11 робочих днів), після утримання всіх податків та зборів виплачена сума становила 5481,67 грн. Оскільки її звільнено 06.12.2024 року, вона повинна була отримати оплату за фактично відпрацьовані дні у грудні 2024 року. Заробітна плата становила 13 000,00 грн. на місяць. Грудень 2024 року містив 22 робочі дні, з яких вона відпрацювала 5 робочих днів (2-6 грудня включно). Таким чином, 13 000,00грн / 22 ? 5 = 2 954,55 грн. – сума, яка є оплатою за відпрацьований час, яку вона повинна була отримати за грудень 2024 року, без утримання податків та зборів.
Окрім цього, відповідно до довідки про нарахування відпустки № УШП00000014 від 06.12.2024 року, її середньоденний заробіток склав 426,23 грн., а компенсація за невикористану відпустку – 12 786,90 грн., без урахування податків та зборів. Отже, за грудень 2024 року сума нарахованої заробітної плати з урахуванням компенсації за невикористану відпустку повинна була скласти 15 741,45 грн., без утримання податків та зборів. Натомість, як вбачається з довідки відповідача № УШП00000002 від 25.03.2025 року, за грудень 2024 року їй нараховано заробітну плату в сумі 12 461,19 грн., у тому числі оплату за відпрацьований час у сумі 590,91 грн. та компенсацію за 29 днів невикористаної відпустки в сумі 11 870,28 грн. Після утримання всіх податків та зборів загальна виплачена їй сума становила 9 595,12 грн.
Вважаючи неправильним нарахування відповідачем заробітної плати за листопад та грудень 2024 року, вона 10.12.2024 року звернулася до Державної служби з питань праці. У рішенні № ЦЗ/2/1694-ЦА-24 від 31.12.2024 року, прийнятому за результатами розгляду її адміністративного звернення, вказано, що наказом № У-29/08/2022 від 29.08.2022 року їй встановлено індивідуальний графік роботи з понеділка по п`ятницю, з 09.00 год. до 13.00 год. Наказом № 2 від 01.10.2022 року встановлено посадовий оклад як головному бухгалтеру в розмірі 13000,00 грн. Згідно з поданою нею заявою від 06.12.2024 року та наказом № К-68-2968302446 від 06.12.2024 року її було звільнено з займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до табеля обліку використання робочого часу за листопад 2024 року нею було відпрацьовано 11 днів (44 год). Решту 10 робочих днів (40 год.) в табелі проставлено неявки з нез`ясованих причин, про що свідчать акти, складені адміністрацією Товариства.
Окрім цього, у цьому рішенні зазначено, що відповідно до табеля обліку використання робочого часу за грудень 2024 року нею відпрацьовано 1 день (4 години) – 06.12.2024 року. Решту 4 робочих дні (16 год.), в табелі проставлено неявки з нез`ясованих причин, про що свідчать акти, складені адміністрацією товариства.
У рішенні, прийнятому за результатами розгляду її адміністративного звернення, викладено такий висновок про те, що під час перевірки було з`ясовано, що згідно з наданими бухгалтерськими та кадровими документами, роботодавцем виплачено всі належні їй розрахункові кошти при звільненні із затримкою. За результатом проведеного заходу державного нагляду (контролю) керівнику товариства внесено припис щодо дотримання вимог законодавства про працю.
Тобто, встановлено, що відповідачем виплачено усі належні кошти, а затримка виплати є єдиним порушенням відповідача при здійсненні розрахунку з нею.
Під час проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці, промислової безпеки, гігієни праці, відповідач надав посадовим особам міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, які здійснювали перевірку щодо додержання законодавства про працю у ТОВ «Укршпон Трейд» щодо невиплати їй належних розрахункових коштів в день звільнення, табелі обліку, що містять інформацію про відсутність її на робочому місці впродовж останніх 10 робочих днів у листопаді 2024 року (18-29 листопада включно); про її відсутність на робочому місці впродовж 4 робочих днів у грудні 2024 року (02-05 грудня включно).
Отже, вона дізналася щодо існування зазначених актів про відсутність на робочому місці лише з отриманого від Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці рішення № ЦЗ/2/1694-ЦА-24 від 31.12.2024 року.
Таким чином, просила суд зобов`язати відповідача здійснити нарахування їй заробітної плати за листопад та грудень 2024 року; стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.11.2024 року по 06.12.2024 року в сумі 9470,74 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41363,70 грн.
Також просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2025 року позов задоволено.
Зобов`язано ТОВ «Укршпон Трейд» здійснити нарахування заробітної плати ОСОБА_1 за листопад 2024 року та грудень 2024 року.
Стягнуто з ТОВ «Укршпон Трейд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 9470 грн. 74 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 9 грудня 2024 року по 14 березня 2025 року у розмірі 41363 грн. 70 коп.
Стягнуто з ТОВ «Укршпон Трейд» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 3 вересня 2025 року стягнуто з ТОВ «Укршпон Трейд» на користь ОСОБА_1 10000 грн. витрат на правничу допомогу.
В задоволенні решти заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ "Укршпон Трейд", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Зокрема, зазначає, що за результатом позапланової перевірки уповноваженими особами Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці 27 грудня 2024 року складено акт №ЦЗ/ ЖТ/25854/176 та винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЦЗ/ЖТ/25854/176/П. Єдиним порушенням, яке було виявлено уповноваженими особами Держпраці, - це невчасний розрахунок із позивачкою при звільненні (не 06.12.2025 року, а 12.12.2024 року). Порушень законодавства щодо розміру заробітної плати, нарахування та виплати не виявлено, чим фактично констатовано дотримання відповідачем трудового законодавства та відсутність порушень трудових прав позивачки. Суд залишив поза увагою цей доказ та надав йому належну оцінку.
Зауважує, що позивачку було звільнено 6 грудня 2024 року та 12 грудня 2024 року з нею здійснений розрахунок та у повному обсязі виплачені кошти, належній їй при звільненні. Однак із заявою до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Управління інспекційної діяльності у Житомирській області позивачка звернулась 10 грудня 2024 року, тобто передчасно, упереджено та наперед без отримання розрахунку, вважаючи, що її права начебто порушено. В даному випадку вбачається непослідовність дій та конфліктна поведінка позивачки.
Судом зазначено, що уповноваженими представниками відповідача всупереч ст.149 КЗпП не виконано обов`язку з отримання від позивачки письмових пояснень щодо причин відсутності на робочому місці у спірний період жодним чином: ані шляхом направлення відповідної вимоги засобами поштового чи електронного зв`язку, ані засобами телефонного зв`язку, і такі докази в матеріалах справи відсутні.
Проте судова практика виходить із того, що для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.
Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20.06.2024 року у справі № 643/1959/22.
Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку в даному випадку не має проводитись на підставі з`ясування усіх обставин (у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника), оскільки відповідачем не було застосовано дисциплінарне стягнення до позивачки, а пропорційно зменшено оплату праці за фактично виконану роботу (відпрацьований час). Більш того, стаття 147 КЗпП України передбачає тільки два види дисциплінарних стягнень, що не включає зменшення заробітної плати.
Судом невірно застосовано норми матеріального права, а саме щодо обов`язку отримання від позивачки письмових пояснень.
Згідно зі ст. 102-1 КЗпП працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Пiд фактично виконаною роботою слiд вважати роботу, виконання якої вiдображено у вiдрядному нарядi, або роботу, виконання якої зафiксовано в табелi облiку робочого часу.
В оскаржуваному рішенні вказано, що надані відповідачем табелі обліку використання робочого часу за листопад і грудень 2024 року не містять підпису менеджера (управителя) з персоналу ОСОБА_2 , хоча, згідно з її показами у судовому засіданні, саме нею здійснюється табелювання працівників у ТОВ «Укршпон Трейд». Проте табель, підписаний директором підприємства, є належним доказом, фіксує використання робочого часу позивачкою та складений у належній формі. Більш того, свідком підтверджувався факт складання табелів обліку використання робочого часу.
Щодо довідки № УШП00000014 від 06.12.2024 року про розмір заробітної плати, судом зазначено, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення 9 470,74 грн. заборгованості з виплати заробітної плати, з яких: - 8 554,12 грн. боргу по заробітній платі за періоди 18.11-29.11.2024 р., 02.12- 05.12.2024 р. (6190,48 грн. (борг за відпрацьований час за листопад 2024 р., без утримання податків та зборів) + 2 363,64 грн. (борг за відпрацьований час за грудень 2024 року, без утримання податків та зборів); - 916,62 грн. компенсації за невикористану відпустку. Однак, на думку апелянта, вищевказана довідка є недостовірним доказом, суперечить реальним фактам, оскільки була складена та підписана самою позивачкою.
В даному випадку відсутні підстави для стягнення на користь працівника середнього заробітку, оскільки роботодавцем у повному обсязі були виплачені суми, належні працівнику, та розрахунки ґрунтуються на довідці, яка є неналежним та недопустимим доказом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка була звільнена 06.12.2024 року та 12.12.2024 року отримала на картковий рахунок розрахункові кошти. А з позовною заявою до суду звернулась тільки 17.03.2025 року.
Посилання представника позивачки на те, що вона спершу (10.12.2024 року) звернулася до Центрально-західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці у адміністративному порядку з метою відновлення своїх порушених прав, не має відношення до дотримання строку звернення до суду, оскільки метою перевірки є дотримання роботодавцем закону про працю, а не відновлення порушеного права позивачки. Перевірка Держапраці не є адміністративною процедурою і не є обов`язковим заходом досудового врегулювання спору.
Тобто позивачкою було ототожнено захист своїх прав з державним наглядом та контролем за додержанням законодавства про працю, що не відповідає приписам чинного законодавства. Більш того, відповідь Центрально- Західного міжрегіонального управління №ЦЗ/2/1694-ЦА-24 від 31.12.2024 року була отримана ще 31.12.2024 року, як вбачається з матеріалів справи. Договір з адвокатом був підписаний 31.01.2025 року. На думку відповідача, причини пропуску строку, зазначені у позовній заяві, не є поважними та не є об`єктивно непереборними обставинами, які виникли поза волею позивачки та унеможливили звернення до суду в межах встановлених строків. У даному випадку вбачається суб`єктивна бездіяльність щодо захисту своїх прав та надумані фактичні обставини.
Крім того, вважає додаткове рішення суду незаконним, протиправним та таким, що винесене з порушенням норм процесуального права.
Так, позивачкою було зроблено відповідну заяву про наміри подати докази понесених судових витрат до закінчення судових дебатів, однак ані під час судового розгляду, ані у відповідній письмовій заяві від 25.08.2025 року не обґрунтовано поважних причин неможливості подати докази витрат на правничу допомогу у визначений процесуальними нормами строк.
У процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України), які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Українець О.Л., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення без змін.
Зокрема, зазначає, що спір у справі виник у зв`язку з різним визначенням сторонами кількості робочих днів, фактично відпрацьованих позивачкою у період 18.11.2024- 05.12.2024. Так, відповідачем подано акти про відсутність на робочому місці позивачки у періоди з 18.11.2024 по 29.11.2024 (включно) та з 02.12.2024 по 05.12.2024 (включно), а також табелі обліку використання робочого часу за листопад- грудень 2024 р., згідно з якими ОСОБА_1 у вказані періоди була відсутня на роботі, у зв`язку із чим відповідачем здійснено розрахунок належних позивачці до виплати сум при звільненні, враховуючи кількість відпрацьованих днів у листопаді та грудні 2024 р.: 11 днів і 1 день, відповідно.
Водночас, уповноваженими представниками відповідача, всупереч ст.149 КЗпП України, не було здійснено жодних дій щодо отримання від позивачки письмових пояснень щодо причин відсутності на робочому місці у спірний період ( ані шляхом направлення відповідної вимоги засобами поштового чи електронного зв`язку, ані засобами телефонного зв`язку), і такі докази в матеріалах справи відсутні.
Доводи відповідача щодо довільної форми ведення й заповнення таких табелів обліку використання робочого часу та належного фіксування факту відсутності позивачки на робочому місці в спірні періоди, у тому числі, відповідальною за контролем перебування працівників на робочих місцях у ТОВ «Укршпон Трейд» особою – ОСОБА_2 , спростовуються матеріалами справи та поясненнями останньої як свідка у справі, про що зазначено і в оскаржуваному рішенні суду.
Вважає правильним висновок суду про відсутність пропуску строку на звернення з позовною заявою.
Копія заяви про ухвалення додаткового рішення з доданими до неї документами була надіслана відповідачеві за його юридичною адресою, про що свідчать опис поштового вкладення, поштова квитанція і фіскальний чек, які були додані до заяви та знаходяться в матеріалах справи. Відтак, доводи відповідача стосовно того, що вказана заява йому не направлялася, не відповідають дійсності.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 30 серпня 2022 року обіймала посаду головного бухгалтера ТзОВ « Укршпон Трейд» та працювала на цій роботі на умовах сумісництва.
6 грудня 2024 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за угодою сторін, що підтверджується наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) № к-68-2968302446 від 6 грудня 2024 року.
Як вбачається з довідки про нарахування відпустки № УШП00000014 від 06.12.2024 року, дохід ОСОБА_1 за листопад 2024 року склав 13 000,00 грн. (за 21 робочий день).
Згідно з поданою відповідачем довідкою № УШП00000002 від 25.03.2025 року, за листопад 2024 року позивачці нараховано заробітну плату в сумі 6 809,52 грн. (за 11 робочих днів), після утримання всіх податків та зборів виплачена сума становила 5481,67 грн.
Оскільки ОСОБА_1 звільнено 06.12.2024 року, вона повинна була отримати оплату за фактично відпрацьовані дні у грудні 2024 року. Заробітна плата ОСОБА_1 становила 13 000,00 грн. на місяць, про що свідчать бухгалтерські документи та не заперечується сторонами.
Відповідно до наданої ОСОБА_1 довідки про нарахування відпустки № УШП00000014 від 06.12.2024 року, середньоденний заробіток позивачки склав 426,23 грн., а компенсація за невикористану відпустку – 12 786,90 грн., без урахування податків та зборів.
Отже, за грудень 2024 року сума нарахованої заробітної плати з урахуванням компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 повинна була скласти 15 741,45 грн., без утримання податків та зборів.
Натомість, як вбачається з довідки відповідача № УШП00000002 від 25.03.2025 року, за грудень 2024 року позивачці відповідачем було нараховано заробітну плату в сумі 12 461,19 грн., у тому числі оплату за відпрацьований час у сумі 590,91 грн. та компенсацію за 29 днів невикористаної відпустки в сумі 11 870,28 грн. Після утримання всіх податків та зборів загальна виплачена позивачці сума становила 9595,12 грн.
До відзиву на позовну заяву представником відповідача долучено ряд актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, складених комісією ТзОВ « Укршпон Трейд» протягом періоду з 18 листопада 2024 року по 5 грудня 2024 року, які містять інформацію про те, що позивачка з 9-00 год. до 13-00 год., 18 листопада 2024 року, 19 листопада 2024 року, 20 листопада 2024 року, 21 листопада 2024 року, 22 листопада 2024 року,25 листопада 2024 року,26 листопада 2024 року,27 листопада 2024 року,28 листопада 2024 року,29 листопада 2024 року,2 грудня 2024 року,3 грудня 2024 року, 4 грудня 2024 року та 5 грудня 2024 року, була відсутня на робочому місці без поважних причин та не надала письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі. Вказані акти підписані директором ТзОВ « Укршпон Трейд» Яремчуком О.С. та менеджером з персоналу ОСОБА_2 .
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що працює у ТзОВ « Укршпон Трейд» на умовах сумісництва, у зв`язку з чим не кожного для перебуває в офісі цього товариства.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначені акти викликають сумнів щодо їх достовірності.
З даного приводу варто зазначити, що одним із фундаментальних принципів трудового права України є принцип « сумніви на користь працівника» ( in dubio pro operario), ключовим аспектом якого є те, що під час вирішення індивідуальних трудових спорів сумніви щодо фактів, які не вдалося чітко довести, трактуються на користь працівника як слабшої сторони правовідносин. Цей принцип покликаний забезпечити реальний захист прав працівника, збалансовуючи його інтереси з інтересами роботодавця.
Якщо при вирішенні трудового спору суд має сумніви щодо достовірності доказу( тобто сумнівається, чи відповідають відомості в ньому дійсності), він діє відповідно до принципів всебічності, повноти та об`єктивності дослідження обставин справи, оскільки частиною першої статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив про те, що знімки екрану мобільного застосунку «Google Maps» відображають хронологію поїздок та маршрутів позивачки за період з 18 листопада 2024 року по 5 грудня 2024 року. Із даної хронології вбачається, що ОСОБА_1 протягом цього періоду щоденно перебувала за адресою свого робочого місця.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що на користь позивачки підлягає стягнення заборгованість по заробітній платі у розмірі 9470 грн. 74 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою пропущений строк звернення до суду з даними вимогами є безпідставним.
Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні,- у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні ( стаття 116).
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював. То зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інша заробітна плата, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Аналіз зазначених норм свідчить, що обов`язок роботодавця щодо видачі письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми є імперативним. Саме з моменту виконання роботодавцем цього обов`язку у працівника виникає повна та всебічна обізнаність про те, які саме суми йому були нараховані, які виплачені, а які безпідставно утримані.
Отже, перебіг тримісячного строку звернення до суду з позовом про стягнення належної працівникові заробітної плати (у тому числі сум, що належать при звільненні) розпочинається виключно з дня, коли роботодавець вручив працівникові письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми відповідно до статті 116 КЗпП України.   Якщо таке повідомлення роботодавцем працівникові не вручалося, строк звернення до суду за захистом порушених трудових прав не вважається пропущеним, оскільки його перебіг не розпочався.
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, у день звільнення позивачки, 6 грудня 2024 року (як і в подальшому), ТОВ «МВФ Трейд» не вручало їй жодного письмового повідомлення із деталізацією нарахованих та виплачених сум, що є прямим порушенням вимог частини першої статті 47 та частини першої статті 116 КЗпП України. Роботодавець не надав суду належних доказів (відмітки працівника про отримання на примірнику повідомлення, поштового опису вкладення тощо), які б підтверджували факт ознайомлення позивачки з фінансовим розрахунком підприємства.
Оскільки відповідач належним чином не виконав свій законодавчий обов`язок щодо інформування працівника про належні виплати, перебіг процесуального строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, для позивачки не розпочався.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі № 905/857/19 виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано.
Отже, в день звільнення ОСОБА_1 відповідач не виплатив їй усі належні їй суми, що свідчить про обгрунтованість позовних вимог про стягнення із ТзОВ «Укршпон Трейд» заборгованості по заробітній платі у розмірі 9470 грн. 74 коп.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців ( частина перша статті 117 КЗпП України).
Оскільки відповідач не виплатив ОСОБА_1 у день звільнення заборгованість по заробітній платі, він зобов`язаний сплатити середній заробіток, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України.
Відповідно до розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як встановлено судом, заробіток позивачки у жовтні 2024 року становив 13000 грн., у листопаді 2024 року – 13000 грн. Тоді її середньоденний заробіток становитиме 590 грн. 91 коп. ((13000 грн. + 13000 грн.) : 44 роб.дн.)). Період невиплати заробітної плати тривав з 9 грудня 2024 року по 18 березня 2024 року ( дата звернення до суду з даним позовом), що складає 66 роб. днів. Отже, середній заробіток за цей період становить 39000грн. 06 коп. ( 590,91 грн. х 66 роб. дн.).
Варто також зазначити, що метою законодавчого врегулювання відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату заробітної плати є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних та несправедливих наслідків.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою, чи трудовим договором; період затримки ( прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, за наявності обставин, що свідчать про неспівмірність суми відшкодування та дійсних майнових втрат працівника.
Як встановлено судом, сума середнього заробітку значно перевищує розмір самого боргу. Окрім того, при вирішенні спору суд враховує ту обставину, що позивачка працювала на умовах сумісництва й джерело її доходу у ТзОВ « Укршпон Трейд» не було для неї єдиним, відтак дійсні майнові втрати через затримку розрахунку при звільненні у цьому випадку є менш критичними, ніж у працівника за основним місцем роботи.
Враховуючи вищезазначене, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 20000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Оскільки нарахування податків на інших обов`язкових платежів є обов`язком роботодавця, сума заборгованості по заробітній платі, а також сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначені без врахування податків та обов`язкових платежів.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 3028 грн. судового збору ( 1211 грн. 20 коп. – за подання позову; 1816 грн. 80 коп. – за подання апеляційної скарги).
Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, - про часткове задоволення позову.
Що стосується оскарження додаткового рішення суду, слід зазначити наступне.
25.08.2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Українець О.Л., звернулася до суду із заявою, в якій просила ухвалити додаткове рішенні у справі та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укршпон Трейд» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
В обґрунтування заяви зазначила, що відповідно до п.7.1 додаткової угоди №1 від 24.04.2025 року до договору про надання правової допомоги №24/04 від 24.04.2025 року правова допомога вважається наданою після підписання акта приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності). Так, на підтвердження надання позивачці в межах даної справи професійної правничої допомоги до даної заяви долучено акти приймання-передачі наданої правової допомоги від 22.08.2025, згідно з якими позивачці надано наступні послуги на загальну суму 15 000,00грн: ознайомлення з матеріалами справи (вартість - 2500,00грн); усна консультація та розробка юридичної стратегії (вартість - 1250,00грн); підготовка та складання позовної заяви (вартість - 3250,00грн); підготовка та подання до суду відповіді на відзив на позовну заяву (вартість - 1500,00грн); підготовка і подання до суду клопотання про виклик свідка (вартість - 500,00грн); участь у трьох судових засіданнях (вартість - 6000,00грн).
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 вказаного Закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення ( пункт 6 частини першої статті 1 цього Закону).
Відповідно до статті 19 даного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( статті 30 вказаного Закону).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
Частиною шостою статті 137 ЦПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («Еast/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Водночас, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (на яку посилається заявник), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Відповідно до частини третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.
Таким чином, додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 3 вересня 2025 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршпон Трейд" задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укршпон Трейд" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 9470,74 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 3 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуюча Талько О.Б.

Судді: Коломієць О.С.

Григорусь Н.Й.