ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/848/26-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди на загальну суму 14384,31 грн.
Поданий позов обґрунтовано тим, що старший солдат ОСОБА_1 , якому було надано відпустку за сімейними обставинами, не повернувся на місце розташування служби після її завершення та був відсутній на службі без поважних причин, отримавши при цьому неправомірну виплату грошового забезпечення за період з 14 грудня по 31 грудня 2025 року у розмірі 14384,31 грн. У зв`язку з цим позивач вважає, що зазначеними діями відповідач допустив порушення вимог Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та, відповідно, зобов`язаний відшкодувати завдані державі збитки у зв`язку з безпідставним нарахуванням йому грошового забезпечення у зазначеній сумі.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строк для подання заяв по суті справи.
З матеріалів справи вбачається, що на адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , було відправлено ухвалу суду, якою відкрито провадження у даній справі, і така отримана адресатом 19 березня 2026 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи, своїм правом подати, у встановлений судом строк, відзив на позовну заяву не скористався.
Клопотань про розгляд справи за участю учасників справи до суду не надходило.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 з 12 листопада 2025 року проходив військову службу за мобілізацією в особовому складі НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), прибувши для подальшого проходження служби з НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 29 вересня 2025 року №1965-ОС.
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) від 08 грудня 2025 року №316-ВВ відповідачу було надано відпустку за сімейними обставинами із збереженням грошового забезпечення тривалістю 2 календарних дні та 4 календарних дні для проїзду до місця проведення відпустки ( АДРЕСА_1 ) та назад з 08 грудня 2025 року. Згідно відпускного квитка від 06 грудня 2025 року відповідач перебував у відпустці за сімейними обставинами з 08 грудня 2025 року по 10 грудня 2025 року по місцю проживання ( АДРЕСА_1 ).
На підставі наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) від 16 грудня 2025 року №1553-ОС відповідач вважається таким, що самовільно залишив військову частину (місце проходження військової служби) з 14 грудня 2025 року.
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) від 16 грудня 2025 року №6127-АГ призначено службове розслідування за фактом неприбуття ОСОБА_1 з відпустки за сімейними обставинами.
На виконання зазначеного наказу уповноваженими особами військової частини НОМЕР_1 проведено службове розслідування, за результатами якого підтверджено обставину неприбуття 14 грудня 2025 року на місце проходження служби після наданої відпустки за сімейними обставинами, встановлено, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України.
В ході проведення службового розслідування головним бухгалтером – начальником фінансово-економічного відділу НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) було складено довідку-розрахунок від 19 грудня 2025 року №1577, згідно з якою сума виплати грошового забезпечення за період з моменту самовільного залишення військової частини по кінець календарного року служби (31 грудня 2025 року) становила 14384,31 грн.
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) від 29 грудня 2025 року №4185-ОД зобов`язано направити матеріали службового розслідування відносно ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, доручено відділу юридичного забезпечення підготувати документи для стягнення завданих державні збитків у розмірі 14384,31 грн (грошове забезпечення, виплачене за час фактичної відсутності на військовій службі).
З метою досудового врегулювання спору про стягнення безпідставно набутих коштів позивач листом від 07 січня 2026 року №10/397-26-Вих запропонував відповідачу добровільно відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну неправомірними діями, у розмірі 14384,31 грн. Додатково попереджено, що у разі відмови від добровільного відшкодування завданої шкоди така буде стягнута в судовому порядку.
Оскільки відповідачем не було добровільно відшкодовано завдану державі шкоду у розмірі 14384,31 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року №1934-XII (далі – Закон №1934-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Статтею 15 Закону №1934-XII визначено, що фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Абзацом шостим частини шостої статті 2 Закону №2232-XII визначено, що до видів військової служби належить військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти.
Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною третьою статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації. Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі: перебування на лікуванні; захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу; безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим; настання інших випадків, визначених законодавством.
Поряд з цим частиною другою статті 24 Закону №2232-ХІІ передбачено, що під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється.
Згідно з абзацом 15 частини другої статті 24 Закону №2232-ХІІ військовослужбовцям, які під час дії воєнного стану самовільно залишили військові частини або місця проходження служби чи дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань, період з дня самовільного залишення військової частини (місця проходження військової служби) або вчинення дезертирства до дня повернення до виконання військового обов`язку не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. Таким військовослужбовцям упродовж цього періоду виплата грошового, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та поширення на них пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців, не здійснюються.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 2019 року №548-XIV (далі - Статут №548-XIV в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до пункту 11 розділу 1 Статуту №548-XIV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю ввести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Згідно з пунктом 16 розділу 1 Статуту № 548-XIV кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Пунктами 26, 27 розділу 1 Статуту №548-XIV встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України “Про оборону України” дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року №160-IX (далі - Закон №160-IX).
Відповідно до статті 1 Закону №160-IX матеріальна відповідальність – вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Частинами першою, другою статті 3 Закону №160-IX встановлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону №160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону. Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника).
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті (частина друга статті 10 Закону №160-IX).
Відповідно до статті 12 Закону №160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Пунктом 48-1 Розділу ІІ Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009 (далі – Положення №1115/2009 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), встановлено, що для військовослужбовців, які самовільно залишили органи Держприкордонслужби або місця служби, дезертирували із Держприкордонслужби або добровільно здалися в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо інше не визначено законодавством.
Відповідно до пункту 315 Положення №1115/2009 під час дії воєнного стану військова служба для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби чи дезертирували, не призупиняється. Військовослужбовцям, які під час дії воєнного стану самовільно залишили військові частини або місця проходження служби чи дезертирували і не повернулися до військових частин (місць проходження військової служби) до моменту припинення чи скасування воєнного стану, військова служба призупиняється в порядку, встановленому Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», з дня, наступного за днем припинення чи скасування воєнного стану. Військовослужбовцям, які під час дії воєнного стану самовільно залишили військові частини або місця проходження служби чи дезертирували, період із дня самовільного залишення військової частини (місця проходження військової служби) або вчинення дезертирства до дня повернення до виконання військового обов`язку не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, про що оголошується в наказі по особовому складу. Таким військовослужбовцям упродовж цього періоду виплата грошового і здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та поширення на них пільг і соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців, не здійснюються.
Пунктом 7 глави 6 розділу V Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 липня 2018 року за №854/32306, встановлено, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили органи Держприкордонслужби, місця служби або дезертирували, не здійснюється.
Як вбачається зі встановлених у справі обставин, на підставі наказу начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) від 08 грудня 2025 року №316-ВВ відповідачу було надано відпустку за сімейними обставинами із збереженням грошового забезпечення тривалістю 2 календарних дні та 4 календарних дні для проїзду до місця проведення відпустки ( АДРЕСА_1 ) та назад з 08 грудня 2025 року. Згідно відпускного квитка від 06 грудня 2025 року відповідач перебував у відпустці за сімейними обставинами з 08 грудня 2025 року по 10 грудня 2025 року по місцю проживання ( АДРЕСА_1 ).
Проте, як свідчать наявні у справі матеріали, після завершення терміну перебування у відпустці відповідач не прибув на місце дислокації військової частини НОМЕР_1 .
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що відповідач діяв недобросовісно, оскільки був відсутній на військовій службі без поважних причин, а тому не мав права на отримання грошового забезпечення.
Між тим, позивачем здійснено переплату грошового забезпечення старшому солдату ОСОБА_1 за період з 14 грудня 2025 року по 31 грудня 2025 року у сумі 14384,31 грн, в той час як фактично у вказаний період відповідач був відсутній за місцем розташування особового складу військової частини НОМЕР_4 та не виконував обов`язки, пов`язані з проходженням військової служби, а, відтак, і не мав права на нарахування й виплату грошового забезпечення.
У зв`язку з цим суд зауважує, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Крім цього, суд заважає і на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №636/93/14-ц, в якій вказано, що у разі, якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця передбачене в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Отже, відповідач, який у період з 14 грудня 2025 року по 31 грудня 2025 року був зобов`язаний перебувати на військовій службі, однак фактично вчинив самовільне залишення місця проходження служби у зв`язку з неприбуттям з відпустки за сімейними обставинами, безпідставно отримав грошове забезпечення за вказаний період, а тому суд приходить до висновку про виникнення у позивача права на стягнення безпідставно (помилково) нарахованих відповідачу коштів у сумі 14384,31 грн.
З огляду на те, що згідно з наявними у справі матеріалами відповідачем у добровільному порядку не відшкодовано збитки, пов`язані з безпідставним нарахуванням йому грошового забезпечення за період з 14 грудня 2025 року по 31 грудня 2025 року у сумі 14384,31 грн (належних доказів стосовно цього не надано), то суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення таких коштів з відповідача на користь позивача в судовому порядку.
Пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене, враховуючи встановлені у даній справі обставини, суд приходить до висновку, що позивачем доведено правомірність та обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача завданої державні шкоди. Натомість відповідачем не було використано права подання відзиву на позовну заяву та не надано суду жодних доказів на спростування позиції позивача або ж доказів добровільної сплати коштів на відшкодування завданих збитків у сумі 14384,31 грн. Тому заявлений позов підлягає задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Зміст указаної норми свідчить про те, що в разі задоволення судом позову суб`єкта владних повноважень стягненню з відповідача підлягають лише судові витрати, які були пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки під час розгляду даної справи не залучались свідки та не проводились експертизи, то відсутні підстави для стягнення з відповідача судових витрат.
Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) безпідставно набуті кошти у розмірі 14384 (чотирнадцять тисяч триста вісімдесят чотири) грн 31 коп.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 10 вересня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільний прикордонний загін Державної прикордонної служби України) ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ); відповідач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Суддя О.П. Лелюк