Справа № 355/1485/24 
Провадження № 2/355/200/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2026 року Баришівський районний суд Київської області
у складі: головуючого-судді Чехова С.І.
за участю секретаря Котенко Л.О.
прокурора Перетятько І.С.
представник відповідача Баши В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селище Баришівка цивільну справу за позовом заступника керівника Броварської окружної прокурату Київської області Марії Шайтанової в інтересах Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарство підприємство «Ліси України» про витребування земельної ділянки.
ВСТАНОВИВ:
До суду звернувся заступник керівника Броварської окружної прокуратури Марія Шайтанова з позовною заявою у якій просить витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером 3220282003:06:022:0008 в категорію земель лісогосподарського призначення. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір сплачений під час подачі позовної заяви до суду.
Свою позовну заяву мотивує тим, що Броварською окружною прокуратурою Київської області при виконанні повноважень, визначених ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено порушення інтересів держави під час відведення земельної ділянки за рахунок земель лісогосподарського призначення, що у межах Баришівської об`єднаної територіальної громади Броварського району Київської області.
Встановлено, що рішенням Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області від 24 вересня 2004 року за №105-14-4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Зокрема на підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯБ №507189 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220282003:06:022:0008 площею 0,25 га, який виданий 05 травня 2006 року та зареєстрований в Баришівському районному відділі земельних ресурсів за №010632100088.
Надалі 06 вересня 2023 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.М. зареєстрованим №193 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3220282003:06:022:0008 площею 0,25 га на користь ОСОБА_1 ..
У подальшому ОСОБА_1 зареєструвала право власності на куплену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:69178869 від 06 вересня 2023 року).
Водночас встановлено, що відведення спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд(присадибна ділянка) здійснено за рахунок земель лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим її відведення у приватну власність відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства.
Спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та на час прийняття рішення перебувала у постійному користуванні державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» (правонаступником якого є філія «Бориспільське лісове господарство державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»). Відповідно до наданої інформації філією «Бориспільський лісгосп» від 05 червня 2024 року №609/20.23-2024 за матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка розташована в межах 38 кварталу, та має наступні таксаційні характеристики: лісові культури природного походження, якість лісових культур 2 клас, рік створення 1996, вік(років)-8, висота 4 м. Окрім того у своєї інформації повідомили, що філія «Бориспільське лісове господарство», що погодження на вилучення або припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою, не надавали. З наданої інформації ВО «Укрдержліспроект» від 16 березня 2023 року за №206 та доданого витягу з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування та межами таксаційних виділив, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами земельної ділянки, за даними лісовпорядкування 2014 року спірна земельна ділянка накладається повністю на межі земель кварталу 38 Баришівського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство».
Вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємств для нелісогосподарських потреб площею до 1 га за межами населеного пункту відносилось до виключної компетенції обласних державних адміністрацій. Розпорядник земельних ділянок дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення із постійного користування кварталу 38 Баришівського лісництва філії «Бориспільське лісове господарство» не надав, у зв`язку із чим, рішення Дернівської сільської ради від 24 вересня 2004 року №105-14-04, в частині передання земельної ділянки ОСОБА_2 суперечить вимогам ч.5 ст.116, ч.ч.5,6,9 ст.149, ст.151 Земельного кодексу України, що свідчить про грубе порушення вимог імперативних положень земельного та лісового законодавства, а спірна земельна ділянка підлягає поверненню у власність Київської державної адміністрації з незаконного користування кінцевого власника- ОСОБА_1 
16 червня 2025 року Баришівським районним судом Київської області було ухвалено заочне рішення яким були задоволенні позовні вимоги заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області Марії Шайтанової в інтересах Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарство підприємство «Ліси України» про витребування земельної ділянки. Земельна ділянка площею 0,25 га з кадастровим номером 3220282003:06:022:0008 була витребувана на користь держави особі Київської обласної адміністрації із володіння ОСОБА_1 та повернута в категорію земель лісогосподарського призначення.(а.с.12-16 том-2)
Згідно заяви представника відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення від 14 серпня 2025 року, 13 жовтня 2025 року ухвалою Баришівського районного суду Київської області заочне рішення від 16 червня 2025 року Баришівського районного суду Київської області було скасовано, справа призначена до судового розгляду(а.с.80-82 том-2).
Прокурор Перетятько І.С. у судовому засідання позовні вимоги заступника керівника Броварської окружної прокуратури Київської області підтримала, просила задовольнити послалась на вище означені обставини.
Представник позивача Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, був належно повідомлений про дату, час та місце розгляду позовної заяви, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача від Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до судового засідання не з`явився, причину неявки не повідомив. 
Згідно з п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 233 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, а також якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
За таких обставин, враховуючи думку учасників процесу, положення ч. 1, п.п. 1,4 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого представника позивача.
Представник відповідача Баша В.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала надала відзив на позовну заяву який підтримала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з тих підстав, що не були наведені обставини та правові підстави позову. Стороною позивача не було доведено факту надання у постійне користування спірних земельних ділянок прокурором ставились під сумнів правомірність рішення Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області, ухваленого у 2004 році, на підставі якого спірна земельна ділянка була передана у приватну власність фізичній особі, а згодом відчужена на користь відповідача, за договором купівлі-продажу. Сумнів прокурора обґрунтовується тим, що спірна ділянка, на його думку належить до категорії земель лісового фонду, які не можуть передаватися у приватну власність, так і тим, що під час її відведення було порушено встановлену процедуру розпорядження такими землями. Зокрема, зазначається, що спір накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України», а тому передані їй у приватну власність без попереднього вилучення з постійного користування є безпідставною. Прокурором не було надано належних та допустимих доказів, зокрема, державного акту на право постійного користування спірною землею на момент передачі у приватну власність. Посилання прокурора на п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України яким встановлено, що «до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування і не є допустимим, оскільки дана норма не існувала на момент виникнення спірних правовідносин, а внесена до Лісового Кодексу України тільки 08 лютого 2006 року на підставі відповідного Закону України «Про внесення змін до Лісового кодексу України». Далі представник відповідача послалась на п. «г» ч. 1 ст.121 Земельного Кодексу України (у редакції станом на 24 вересня 2004 року), де зазначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах-не більше 0.25 гектара. Допустимим доказом підтвердження права постійного користування земельними ділянками лісового фонду станом до 24 вересня 2004 року є виключно державний акт на право постійного користування землею. Прокурором не надано підтверджень факту надання спірної земельної ділянки у постійне користування ДП «Бориспільське господарство» саме до 24 вересня 2004 року включно, з таких підстав вважати спірну земельну ділянку раніше наданими земельними унеможливлює визнання документами, що підтверджують право підприємства на неї, планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, складених і затверджених у 2015 році. Прокурором не доведено факту зміни первісного цільового призначення спірної земельної ділянки, яка належала та досі належить до земель житлової та громадської забудови. До позовної заяви не додано жодних доказів, що підтверджують переведення зазначених земельних ділянок до категорії земель лісового фонду (земель лісогосподарського призначення) у порядку, визначеному ч.2 ст.20 ЗК України (в редакції, чинній станом на 24 вересня 2004 року). 
Судом дослідженні матеріали справи у повному обсязі, суд приходить до думки про можливе відмовлення у задоволенні позовних вимог, оскільки:
Згідно з ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Враховуючи те, що уповноважений орган не вчинив дій на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, тому суд вважає, що існують підстави для звернення прокурора до суду з вказаним позовом в межах своєї компетенції, передбаченої статтями 23,24 Закону України «Про прокуратуру», 
Згідно ч.3,ч.4,ч.5 ст. 56 ЦПК України. слід, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З копії рішення Дернівської сільської ради Баришівського районну Київської області «Про приватизацію земельних ділянок» слід, що було вирішено передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд/присадибні ділянки/ громадянам в тому числі і ОСОБА_2 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,05 га для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка знаходиться АДРЕСА_1 .(а.с.26-28 том-1)
З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №507189 слід, що ОСОБА_2 на підставі рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування сесії Дернівської селищної ради від 24 вересня 2004 року №105-14-4 договір дарування земельної ділянки від 21 червня 2004 року №2015, №2020 є власником земельної ділянки площею 0.750 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована АДРЕСА_2 ) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд-0,750 га.(а.с.34 том-1)
Як слід з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 вересня 2023 року слід, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку, яка має кадастровий номер 3220282003:06:022:0008 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯБ№507189 виданого 05 травня 2006 року Дернівською селищною радою Баришівського району Київської області, на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 24 вересня 2004 року №105-14-4 площею 0.2500 га цільове призначення для будівлі і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).(а.с.24-25 том-1)
З копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна слід, що згідно договору-купівлі продажу за ОСОБА_1 зареєстрована земельна ділянка кадастровий номер 3220282003:06:022:0008, відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки, відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні.(а.с.23 том-1) 
Згідно копії листа Київської обласної державної адміністрації (Київська обласна військова адміністрація) слід, що згідно інформації Департаменту містобудування архітектури Київської обласної державної адміністрації протягом 2017-2024 років розпорядження про погодження вилучення з постійного користування та зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 3220282003:06:022:0008 не видавалось. Київська обласна державна адміністрація (Київська обласна військова адміністрація) як орган виконавчої влади, позбавлена можливості самостійно встановлювати порушення законодавства та не має законодавчих підстав для проведення відповідних перевірок. (а.с.30 том-1)
З листа директора Державного підприємства «Бориспільський лісгосп» Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства Віталія Сироватка від 29 листопада 2021 року №525 слід, що виявлені земельні ділянки, які повністю або частково накладаються на землі, які знаходяться в постійному користуванні лісгоспу. Як постійний лісокористувач лісгосп не надавав погодження на вилучення таких земельних ділянок із складу лісгоспу і не погоджував межі ділянок, як суміжний землекористувач. У лісгоспі немає також інформації від органів виконавчої влади або місцевого самоврядування (рішення, розпорядження) щодо вилучення земельних ділянок із складу лісгоспу з кадастровим номером 3220282003:06:022:0008.(а.с. 39-41том-1) 
Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 28.05.2024 № 10-10-0.331-5236/2-24, слід, що земельна ділянка кадастровий номер 3220282003:06:022:0008 по АДРЕСА_1 площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, державна реєстрація земельної ділянки 17.06.2016 власник ОСОБА_1 , речове право 06.09.2023 (попередній власник ОСОБА_2 , державний акт на право власності на земельну ділянку ЯБ №507189 від 05.05.2006 наявний в архіві відділу №3) земельна ділянка розташована за межами населеного пункту.(а.с.33 том-1)
З листа від 16 березня 2023 року №206 Генерального директора Державного агентство лісових ресурсів України, Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання ВО «Укрдержліспроект» ОСОБА_4 та витяг з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеною межами кварталів 10,16,28,29,31, Березанського лісництва ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» та 13, 38, 50, 61, 63, 64, 74, 81, 82 Баришівського лісництва ДП «Бориспільський лісгосп» та межами їх таксаційних виділів відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами земельних ділянок, що нанесені згідно з наданими xml файлами. Інформація про межі ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» і ДП «Бориспільський лісгосп» та доданого витягу з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування 2014 року з нанесеною земельною ділянкою за наданими координатами. (а.с.31 том-1)
З копії проекту організації та розвитку лісового господарства державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства Березанське лісництво, з якого вбачається, що проектом не передбачалось вилучення земельних ділянок із складу лісгоспу.(а.с.42-52 том-1)
До проекту надані планшети №3, №5 ДП «Бориспільського лісгоспу»
Баришівського лісництва, які були досліджені судом.(а.с.51-52 том-1)
З копії розпорядження від 31 січня 2023 року №56 «Про погодження користування земельними ділянками лісогосподарського призначення» тимчасово виконуючого обов`язки голови Київської обласної державної адміністрації (Київська обласна військова адміністрація)» слід, що було погоджено до здійснення державної реєстрації права постійного користування, але не пізніше 1 січня 2027 року, користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, що розташовані на території Київської області поза межами населених пунктів та межах міст обласного значення, державному спеціалізованому господарству підприємству «Ліси України» в особі філій, як правонаступнику спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, право постійного користування яким надано до набрання чинності Земельним кодексом України, на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, переданих згідно з передавальними актами на баланс державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».(а.с.53 том-1)
З копії наказу від 21 жовтня 2021 року №679 голови державного агентства лісові ресурси України «Про припинення Державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення Юрія Болохова слід, що було припинене Державне підприємство «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» (а.с.54 том-1)
З копії наказу №804 від 26 жовтня 2022 року «Про створення державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» голови Юрія Болоховця слід, що було наказано створити державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України». Визначити місцезнаходження, установити статутний капітал, затвердити статут, призначити тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».(а.с.57 том-1)
З копії наказу №271 від 08 лютого 2022 року голови Юрія Болоховця слід, що було наказано про затвердження передавального акту державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство», яке координується Київським обласним та по місту Києву управлінням лісового та мисливського господарства, що додається. (а.с.58)
З копії наказу №942 від 28 жовтня 2021 року «Про припинення державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення голови Юрія Болоховець з якого вбачається, що було припинене державне підприємство «Бориспільське лісове господарство», шляхом реорганізації, а саме –приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».(а.с.60-63)
З копії наказу №128 від 12 січня 2023 року голови Юрія Болоховця слід, що було затверджено передавального акту державного підприємства «Бориспільське лісове господарство», яке координується Київським обласним та по місту Києву управлінням лісового та мисливського господарства.(а.с.64)
З копії листа начальника головного управління держземагентства у Київської області управління держземагенства у Баришівському районі Литвина В.М. до директора ДП Переяслав-Хмельницького лісове господарство Рудинському В.А. слід, що площа землекористування державного підприємства «Переяслав-Хмельницьке лісове господарство» згідно з даними ф.6 в період 01 січня 2004 року по 01 червня 2014 року не змінювалась та становить по району 3327га в тому числі сільгосподарські угіддя-58.5 га, ліси та інші лісо вкриті площі-3219.8 га, болота 31.3 га, води 1.4 га інші відкриті землі-16.1га, місто Березань-155 га в тому числі ліси та інші лісовкриті площі-155га.( в розрізі сільських рад в додатку №1) (а.с.65-66 том-1) 
Були досліджені, а саме:
-копія положення про філію «Бориспільське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».(а.с.67-86 том-1)
-копія протоколу першої лісовпорядкованої наради з лісовпорядкування державних лісогосподарських підприємств Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 03 червня 2014 року (а.с.87-95 том-1)
-копія протоколу технічної наради з розгляду виробничих питань, пов`язаних з проведенням розширеного безперервного лісовпорядкування і оновлення матеріалів по лісогосподарських підприємствах Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» від 12 грудня 2002 року.(а.с.96-98 том-1)
-копія протоколу другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Бориспільського держлісгоспу Київської області на 2004-2013 роки.(а.с.99-143 том-1)
-копія акту погодження площі земель лісового фонду Державного підприємства «Бориспільський лісгосп», що знаходиться на території Баришівського району Київської області від 16 червня 2015 року.(а.с.144 том-1)
-копія протоколу другої лісовпорядної наради від 10 липня 2015 року з розгляду основних положень проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Бориспільський лісгосп» Київської області слід, що на по Баришівському лісництві на теперішнього лісовпорядкування знаходиться 4445.5 га, попереднього 4489га, державного обліку лісів станом на 01 січня 2011 року 4485га, земельного балансу станом на 01 січня 2015 року 4416.5 га. Причини розбіжностей з попереднім лісовпорядкуваням пов`язані з тим, що в ревізійному періоді (2004 року) були прийняті ліси колишніх сільськогосподарських підприємств, на які лісгосп виготовив Державні акти на право постійного користування земельними ділянками. Розбіжності з земельним балансом по Бориспільському районі пов`язані з тим, що у Вишеньківській сільській раді ділянка згідно Державного акту знаходиться у Вишеньківському лісництві, згідно земельно-облікових даних-землі запасу.(а.с.145-182 том1)
За ст.13, ст.14 Конституції України слід, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність неповинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 
За ст. 14 Конституції України слід, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини другої статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються приписами ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
Відповідно до ч. 7 ст. 20 Земельного кодексу України слід, що зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу - з Кабінетом Міністрів України. Зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок яких земельні ділянки виводяться із складу таких категорій (крім зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення для розміщення на них лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури), а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, здійснюються за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Як слід з ст.55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи у встановленому законом порядку можуть набувати у власність для лісорозведення земельні ділянки, а також можуть мати у власності ліси, створені шляхом лісорозведення на набутих у власність у встановленому законом порядку земельних ділянках, а також самозалісені ділянки на набутих у власність у встановленому законом порядку земельних ділянках.
Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, чинним законодавством не передбачено.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 78 Земельного кодексу України сді, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (п. ґ) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України слід, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 Земельного кодексу України в редакції від 14.10.2008, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – ЗК України), відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної власності можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Відповідно до ч. 5 ст. 149 Земельного кодекса України обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Водночас, зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства (ч. 4 ст. 20 ЗК України).
Відповідно до ч. 7 ст. 1 Лісового кодексу України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.
Згідно ст.7 Лісового кодексу України слід, що визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
За статтями 45,47,48,54 Лісового кодексу України слід, що облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, установленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.
Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Згідно частини першої статті 57 Лісового кодексу України в редакції від 29.03.2006, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – ЛК України), зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.
Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.
Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц, постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 907/459/17, від 19.06.2019 у справі № 911/604/18, від 21.04.2021 у справі № 707/2196/15-ц, від 07.04.2021 у справі № 367/3877/15-ц, від 01.03.2018 у справі № 910/19932/16, від 08.02.2018 у справі № 910/9256/16, від 13.08.2024 у справі № 910/9909/23, від 04.02.2025 у справі № 910/19615/23.
При цьому, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства, про що неодноразово вказано Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 у справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 у справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 у справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 13.06.2018 у справі № 369/1777/13-ц.
Відповідно до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до положень ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
09.04.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року (Закон № 4292-ІХ від 12.03.2025), яким, зокрема, статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою наступного змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 4292-IX визначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
Верховний Суд у постанові від 12.11.2025 в справі № 127/8274/24 зробив висновок, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. У випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються. Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
На обов`язковості врахування положень Закону № 4292-ІХ від 12.03.2025 також наголошено у постановах Верховного Суду від 30.04.2025 у справі № 686/14711/21, від 07.05.2025 у справі № 128/680/21, від 21.05.2025 у справі № 678/1280/21.
Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі № 199/7375/16-ц та від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, встановлення критерію добросовісності набувача майна, що по суті є предметом правового регулювання та передумовою для застосування Закону України № 4292-IX від 12.03.2025, є характерним саме для правовідносин, які є предметом віндикаційного позову про витребування із чужого незаконного володіння державного/комунального майна, які заявляються на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України.
За загальними приписами частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.
Таким чином, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.
Згідно з положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» розгляд справи судами здійснюється із застосуванням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерел права.
За ст.1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, а також поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Alentseva v. russia» від 17 листопада 2016 року судом зазначено, що конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
Відповідно п. 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Отже, як було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 уклавши договір купівлі продажу з ОСОБА_2 була впевнена, що купує земельну ділянку документи на яку мають законні повноваження, сам Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі рішення органу державної влади сесії Дернівської с/р від 24 серпня 2004 року №105-14-4, що включало в себе, зокрема, встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок та меж обмежень на їх використання, складання кадастрових планів земельних ділянок тощо, що передбачало участь відповідних компетентних посадових осіб. В подальшому був укладений договір купівлі-продажу, який у суду не викликав будь якого сумніву, оскільки виконаний згідно законодавство нотаріально оформлений. Рішенням «Про приватизацію Земельних ділянок» Дернівська сільська рада від 21 вересня 2004 року вирішило безкоштовно передати у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд /присадибні ділянки/ саме першому власнику спірної земельної ділянки ОСОБА_2 .. Про наявність умислу на підроблення документів сторона позивача не посилається та з матеріалів справи така обставина не вбачається.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що станом на момент приватизації спірна земельна ділянка мала такий ступінь заліснення за кількісними та якісними характеристиками, який давав би підстави вважати, що відповідач знала або могла обґрунтовано припустити, що надані її земельна ділянка, яку вона купила, є землями лісогосподарського призначення.
Досліджені документи не містять відомостей про те, які саме насадження, якою кількістю і де саме вони були на спірних земельних ділянках.
Вказане в сукупності свідчить про відсутність підстав для сумнівів у поінформованих та законослухняних громадян щодо легітимності рішення органу місцевого самоврядування та правомірності набуття ними у власність земельних ділянок саме для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та особистого селянського господарства.
Слід враховати, що з моменту прийняття рішення Дернівської сільської радою Баришівського району Київської області «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» минуло 21 року, протягом яких земельна ділянка, вільно та відкрито володів первісний власник та на теперішній час відповідачка. 
Будь-яких відомостей про наявність обґрунтованих перешкод у держави захистити власні інтереси матеріали справи не містять.
Отже, отримавши рішення про передачу земельної ділянки у власність, первиний власник мав усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що орган місцевого самоврядування, передаючи йому цю земельну ділянку, має право нею розпоряджатися, а відповідачка після покупки земельної ділянки матиме змогу мирно володіти нею. Отже, особа, яка отримує земельну ділянку від держави, не зобов`язана здійснювати перевірку повноважень органів, зокрема, місцевого самоврядування, щодо розпорядження землею, яка знаходиться на її території.
Враховуючи встановлені обставини, підстави та процедуру набуття майна відповідачем, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна, суд відхиляє доводи прокурора про обізнаність відповідачів щодо незаконності набуття у приватну власність спірної земельної ділянки та недобросовісність у спірних правовідносинах як недоведені.
Окрім того, до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ від 12.03.2025 на дані спірні правовідносини поширюється дія ч. 5 ст. 390 ЦК України щодо механізму компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади.
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджуючих документів внесення прокурором на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки у порядку, визначеному законом.
За таких обставин суд приходить до висновку, що в даному випадку витребування земельних ділянок із володіння відповідачів буде непропорційним втручанням у їхнє право на мирне володіння майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Водночас, невнесення прокурором грошових коштів на депозитний рахунок суду з метою компенсації вартості витребуваного майна є підставою для відмови у задоволенні позову, що відповідає позиції Верховного Суду у постанові від 12.11.2025 в справі № 127/8274/24.
За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні в справі докази, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що у задоволенні даного позову слід відмовити.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, понесені в справі судові витрати покладаються на позивача.
Щодо заходів забезпечення позову у вигляді накладеного на спірну земельні ділянки арешту, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Згідно із роз`ясненнями, наведеними в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. 
За наведених обставин, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову за ухвалою від 14 березня 2025 року Баришівського районного суду Київської області, за якою був накладений арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3220282003:06:022:0008 площею 0,25 га та скасування заходів забезпечення позову за ухвалою від 20 серпня 2025 року Баришівського районного суду Київської області за якою була встановлена заборона державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам у тому числі уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктом державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно нерухомого майна у тому числі власника та цільового призначення щодо земельної ділянки площею 0.250 га кадастровий номер 3220282003:06:022:0008, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкту-2792421932202). 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 4-5, 12-13, 76-83, 89, 141, 158, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову керівника Броварської окружної прокурату Київської області Марії Шайтанової в інтересах Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарство підприємство «Ліси України» про витребування земельної ділянки, відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту, встановлені ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 14 березня 2025 року по справі №355/1485/24 провадження №2-з/355/7/25 та заборони встановленої ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 20 серпня 2025 року по справі №355/1485/24 провадження №2-з/355/18/25.
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до київського апеляційного суду.

Суддя Баришівського
районного суду       С. І. Чехов