ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 639/1610/24
провадження № 61-16022св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська обласна прокуратура,
третя особа - в. о. керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, третя особа - в. о. керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4, про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав викривача,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 23 червня 2025 року у складі судді Шиховцової А. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської обласної прокуратури, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в. о. керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 08 березня 2024 року о 09 год 15 хв він прийшов до Харківської окружної прокуратури Харківської області, розташованої на 2 поверсі будівлі на АДРЕСА_1, щоб подати повідомлення про корупційне кримінальне правопорушення. Проте прокурор ОСОБА_3, який здійснював прийом повідомлення, відмовився виконувати норми пункту 1 частини другої статті 60 КПК України та пункту 1 частини другої статті 53^3 Закону України «Про запобігання корупції», а саме не здійснив реєстрації повідомлення, не видав довідки про його прийняття і реєстрацію та не роз`яснив йому права викривача. Його повідомлення розглянув особисто в. о. керівника окружної прокуратури ОСОБА_4, який мав передати це повідомлення уповноваженому прокурору. Однак ОСОБА_4 кваліфікував його повідомлення як повідомлення про кримінальне правопорушення та зазначив, що у заяві немає обставин, що свідчать про кримінальне правопорушення. 

Вважає, що такими діями в. о. керівника окружної прокуратури ОСОБА_4 порушив його права під час розгляду повідомлення про корупційне правопорушення, чим спричинив йому моральної шкоди. 

Наголосив, що він звернувся до прокуратури не за вирішенням особистих потреб, а заради інтересів мешканців громади, піклуючись про долю України, а дії прокурора ОСОБА_4 принизили його людську гідність та завдали моральних страждань. Водночас він є людиною похилого віку (пенсіонер) та має хронічні захворювання, які загострюються від негативного емоційного стану, але він все ж виявляє ініціативу, спрямовану на розвиток майбутнього України.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Основ`янський районний суд міста Харкова рішенням від 23 червня 2025 року відмовив у позові.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру і, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої нічим не обґрунтований.

Щодо доводів позову про порушення прав викривача суд зауважив, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що інформація про корупційне кримінальне правопорушення стала йому відома у зв`язку із громадською діяльністю; немає доказів повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про початок досудового розслідування за його участю як викривача, як і доказів розголошення інформації третім особам про зміст повідомлення та особу, яка звернулася.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Харківський апеляційний суд постановою від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 23 червня 2025 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, зроблені на підставі наявних у справі доказів, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Наголосив, що у позові ОСОБА_1 навів лише оціночне судження щодо завдання йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що він не погоджується з результатами розгляду його звернення. Водночас позивач не конкретизував, у чому саме виразилася завдана йому моральна шкода, та не надав належних і допустимих доказів того, що з вини відповідача йому спричинено моральної шкоди, не довів наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиція інших учасників справи

У грудні 2025 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 23 червня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставами касаційного оскарження зазначив те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 815/2074/18, від 11 червня 2020 року у справі № 816/1874/17, від 16 червня 2020 року у справі № 569/20510/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/3388/18, від 27 січня 2021 року у справі № 263/16183/18, від 11 лютого 2021 року у справі № 260/26/19, від 06 жовтня 2021 року у справі № 361/8080/18, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20; суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційну скаргу мотивував тим, що суди не застосували судову практику, яка визначає статус викривача, і не мотивували підстав її незастосування. Завдання йому моральної шкоди безпосередньо пов`язане з порушенням його законного права викривача на отримання документа про прийняття його повідомлення та на роз`яснення йому прав викривача.

Зауважив, що, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади чи його посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду на орган державної влади.

Зазначив, що суди не вжили необхідних заходів процесуального примусу для допиту свідка ОСОБА_3 , безпідставно приєднавши до справи його письмові пояснення, які не могли бути використані як доказ.

У січні 2026 року Харківська обласна прокуратура подала до Верховного відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Наголосила на обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій щодо недоведення позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди, які не спростовані доводами касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 26 грудня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.

20 січня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що 08 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Харківської окружної прокуратури Харківської області з повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення, яке було прийняте на особистому прийомі прокурором ОСОБА_3

08 березня 2024 року в. о. керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області на одне з повідомлень надав відповідь, у якій роз`яснив положення статті 214 КПК України та зазначив про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР за цим зверненням, також роз`яснив положення статей 330-307 КПК України щодо права заявника оскаржити в судовому порядку рішення та дії прокурора в частині невнесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення.

Інші дві заяви ОСОБА_1 направили для розгляду в порядку статті 214 КПК України та прийняття рішення відповідно до законодавства до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві, про що також повідомлено заявника.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 послався на те, що він звернувся до Харківської окружної прокуратури Харківської області з метою подання повідомлення про корупційне кримінальне правопорушення. Під час приймання повідомлення прокурор ОСОБА_3, який здійснював його прийом, відмовився виконувати норми пункту 1 частини другої статті 60 КПК України та пункту 1 частини другої статті 53^3 Закону України «Про запобігання корупції», а саме відмовився зареєструвати повідомлення, видати довідку про прийняття та реєстрацію повідомлення, а також роз`яснити права викривача.

ОСОБА_3 у письмових поясненнях зазначив, що він прийняв ряд звернень, адресованих Харківській окружній прокуратурі Харківської області, які передав для подальшої реєстрації, він не брав участі у їх розгляді, результат їх розгляду йому невідомий. Жодних вказівок щодо отримання, реєстрації, надання відповіді, видачі довідок, інших документів, не передбачених законодавством, від керівництва прокуратури він не отримував.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Тобто саме у цих статтях ЦК України реалізовані конституційні гарантії права на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є необхідними для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Заподіяна шкода є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України»).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Тому позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначив, що він звернувся до прокуратури не за вирішенням особистих потреб, а заради інтересів мешканців громади, піклуючись про долю України, а дії прокурора принизили його людську гідність та завдали моральних страждань.

Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказуванню підлягає факт завдання особі моральної шкоди, в чому така моральна шкода знайшла вираз, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахувавши наведені вище норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивач не довів завдання відповідачем (а саме посадовими особами прокуратури) йому шкоди, а також наявності такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки незгода позивача з результатом розгляду його звернення не свідчить про завдання йому відповідачем моральної шкоди. Крім цього, позивачу роз`яснили порядок оскарження дій, бездіяльності та рішень прокурора.

Верховний Суд зауважує, що в межах цієї справи ініційоване питання щодо відшкодування моральної шкоди, і доказуванню підлягав факт саме спричинення моральних страждань у зв`язку з незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб відповідача, а не перевірка діяльності відповідача на відповідність нормам законодавства.

Як обґрунтовано наголосив апеляційний суд, позивач не уточнив, у чому саме (конкретно, а не абстрактно) виразилася завдана йому моральна шкода, водночас доведення факту завдання йому шкоди є його процесуальним обов`язком.

Посилання заявника у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду не свідчать про неправильне застосування судами норм права, оскільки висновки, наведені в оскаржених судових рішеннях, про недоведеність завдання позивачу моральної шкоди не суперечать, а, навпаки, узгоджуються з процитованими заявником висновками Верховного Суду, в яких наголошено, насамперед, на необхідності наявності порушеного права та спричиненого цим наслідку - завдання моральної шкоди.

У цілому доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів (фактично заявник спонукає касаційний суд до висновку про достатність наданих ним доказів на підтвердження позовних вимог попри те, що суди попередніх інстанцій дійшли протилежного висновку), що не належить до повноважень Верховного Суду.

Таким чином, доводи касаційної скарги про наявність підстав для відшкодування шкоди є необґрунтованими та спростовуються наведеними у цій постанові мотивами.

З огляду на це також не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права під час встановлення ними обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заявник не пояснив, які саме зібрані у справі докази не дослідили суди та які обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, у зв`язку із цим залишилися невстановленими. Також заявник не пояснив, яким чином на розгляд справи вплинуло надання прокурором ОСОБА_3 письмових пояснень без допиту його як свідка в судовому засіданні на повноту судового розгляду та спроможність позивача довести факт завдання йому моральної шкоди.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 23 червня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун