Справа № 156/573/26
Провадження № 2/156/477/26
Рядок статзвіту № 60

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и 
23 липня 2026 року сел. Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Федечко М.О.,
за участю секретаря судового засідання Салатюк Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду сел. Іваничі цивільну справу № 156/573/26 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 – не з`явилася,
представник позивача ОСОБА_2 - не з`явилася,
відповідач ОСОБА_3 – не з`явилася,
відповідач (Литовезька сільська рада, Володимирського району Волинської області) її представник – не з`явився,
в с т а н о в и в :
І. Суть спору
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
У позові зазначає, що 02.02.2021 року її бабуся ОСОБА_4 оформила заповіт на її ім`я. Заповіт було посвідчено нотаріально нотаріусом Іваничівської ДНК Іваничівського району Волинської області Кононенко Л.С. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років померла ОСОБА_4 , після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, спадкоємцем якої є вона, згідно з заповітом померлої.
ОСОБА_4 була єдиним власником нерухомого майна: будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Також у власності спадкодавця було дві земельні ділянки за кадастровим номером: 0721182200:06:000:0049, площа 1,5345 га для ведення особистого селянського господарства, та за кадастровим номер 07211822:07:000:0067, площа 2,69 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Заставенської сільської ради.
Вона, як спадкоємець за заповітом, бажає прийняти спадщину та повинна була подати нотаріусу у встановлений законодавством шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини. Однак, у встановлений законодавством строк не подала нотаріусу заяви так, як не знала, що її бабуся залишила заповіт саме на її ім`я. Крім того вона була впевнена, що успадковувати все майно після смерті бабусі буде єдина донька померлої, спадкоємець першої черги, тобто її матір ОСОБА_3 .
Крім того, їй ніхто ніколи не повідомляв про існування заповіту від її бабусі. Не знаючи про існування заповіту, вона не вчиняла жодних активних дій, щодо прийняття спадщини після смерті своєї баби.
Після смерті ОСОБА_4 , її матір ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори для того, щоб уточнити, який пакет документів їй необхідний для прийняття спадщини, на що нотаріусом в усному порядку було повідомлено інформації про наявність заповіту від ОСОБА_4 на ім`я онуки. Дізнавшись про наявність заповіту, вона та її матір поїхали до будинку, де проживала померла, та в документах знайшли оригінал вищевказаного заповіту. Зазначає, що після смерті ОСОБА_4 , нотаріус, яка посвідчувала заповіт, не сповістила про наявність заповіту, а тому вона не знала про нього і у встановлений законом шестимісячний строк не звернулася до нотаріуса про прийняття спадщини.
Дізнавшись інформацію про наявність заповіту, вона одразу звернулася до приватного нотаріуса Володимирського районного територіального округу Волинської області Завіши Л.Я. про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але отримала Роз`яснення щодо відмови у реєстрації заяви для прийняття спадщини, оскільки пропустила строк для її прийняття (6 місяців). Також наголошує, що єдиним спадкоємцем першої черги є її матір ОСОБА_3 , оскільки інший спадкоємець рідний брат відповідача ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), помер: ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона немає можливості надати до суду документи, які б підтверджували факт смерті ОСОБА_5 , оскільки в останньої відсутнє свідоцтво про смерть дядька.
У зв`язку з наведеним, позивач просить суд визначити додатковий строк для подачі нею заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті баби ОСОБА_4 терміном два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.
Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано.
ІІ. Позиція учасників справи
У судове засіданні ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить підтвердження в матеріалах справи. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Колодійчук Н.В. також в судове засідання не з`явилася, однак 23.07.2026 року подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача за наявними в матеріалах справи доказами. 
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, однак в поданій заяві зазначила, що не заперечує щодо позовних вимог позивача. Усі судові засідання просила проводити без її участі.
Представник відповідача Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
ІІІ. Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 21.05.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - залишено без руху, надано позивачу строк 5 (п`ять) днів з дня отримання ухвали для виправлення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали
Ухвалою суду від 28.05.2026 року, після усунення недоліків, відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Витребувано у приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Завішої Л.Я. Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру щодо гр. ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє місце проживання – АДРЕСА_1 , у разі наявності спадкової (-их) справи (справ), - її (їх) копію, також інформацію щодо всіх наявних заповітів спадкодавця (заповідача), - їх копії. Витребувано у Заставненської сільської ради, Володимирського району Волинської області інформацію про осіб, які фактично проживали та були зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , станом на день смерті спадкодавця ОСОБА_4 , тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судове засідання призначене на 29.06.2026 року відкладено у зв`язку з неявкою представника відповідача.
Ухвалою суду від 09.07.2026 року закрито підготовче провадження в цивільній справі 156/573/26 та призначено судовий розгляд на 11:30 год. 23 липня 2026 року.
В судове засідання 23.07.2026 учасники справи, не з`явилися.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Сторона позивача та відповідач ОСОБА_3 скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відповідач - представник Литовезької сільської ради повідомлений належним чином про розгляд справи. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ІV. Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.11.2025 року (а.с. 23).
Відповідач по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка змінила своє прізвище після укладення шлюбу (копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 19) є рідною дочкою спадкодавця ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 17.04.1962 року (а.с.18).
Позивач ОСОБА_1 є рідною дочкою відповідача ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 18.04.1991 року (а.с. 12).
Позивач після укладення шлюбу змінила своє прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 23.02.2016 року (а.с. 13).
02.02.2021 року ОСОБА_4 був складений заповіт в користь позивача ОСОБА_1 згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося вона заповіла позивачці. Заповіт посвідчений Кононенко Л.С., державним нотаріусом Іваничівської ДНК (а.с 22).
Відповідно до копії довідки №167 від 20.05.2026 року Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та проживала одна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24). 
Приватним нотаріусом Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Завішою Л.Я. було роз"яснено позивачеві у письмовій формі (№21/01-16 від 11.05.2026 року) про необхідність звернутися до суду для отримання додаткового терміну для подачі заяви про прийняття спадщини, оскільки остання пропустила встановлений законом строк (а.с. 25).
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №89173870 від 09.06.2017 року та копії технічного паспорта на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 60,2 кв.м., форма власності – приватна, розмір частки – 1 (а.с. 28-33).
Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 1,5345 га, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Заставненської сільської ради (а.с. 34).
Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності серії ВЛ №582, земельна ділянка площею 2,69 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Заставненської сільської ради належить ОСОБА_4 (а.с. 35).
Спадкова справа на ім`я ОСОБА_4 не заводилася, про що свідчить копія Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (а.с. 54, 63-64). 
Відповідно до копії довідки №210 від 06.07.2026 року Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської області, згідно даних реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30.10.2025 року крім гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ніхто не проживав і не був зареєстрований (а.с. 70). 
V. Застосоване судом законодавство 
В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (ст. 81 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. (ч.1 ст.82 ЦПК).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст.77 ЦПК).
Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).
У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ЦК України).
У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18).
Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу.
Аналогічна позиція викладена у постанові від 14.11.2024 року Волинського апеляційного суду у справі № 168/444/24 (22-ц/802/1069/24).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права» 
VI. Висновки суду
Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя вона склала заповіт в якому заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося на ім`я своєї рідної онуки (позивача) ОСОБА_1 .
Позивач не прийняла спадщину так, як не знала про наявність заповіту, а відповідно не знаючи про існування заповіту, позивач не вчиняла жодних активних дій, щодо прийняття спадщини після смерті своєї баби.
Спадкова справа на ім`я ОСОБА_4 не заводилася, інші особи, які б фактично прийняли спадщину, відсутні.
Беручи до уваги вищенаведені, викладені у позовній заяві пояснення позивача щодо пропуску нею строку для прийняття спадщини, які підтверджуються матеріалами справи, враховуючи те, що про наявність заповіту на її ім`я позивачка дізналася поза межами строку, передбаченого ч.1 ст.1270 ЦК України, суд вважає, що вказані обставини свідчать про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, адже пов`язані з об`єктивними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини. Таким чином, з огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог і визначення позивачу додаткового строку терміном два місяці, який буде достатнім для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76- 81, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд – 
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Литовезької сільської ради, Володимирського району Волинської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 терміном два місяці, з моменту набрання рішенням законної сили.
Судові витрати у справі залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація щодо сторін та інших учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .
Представник позивача ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач Литовезька сільська рада, Володимирського району Волинської області, код ЄДРПОУ 04335252, місцезнаходження: 45325, вул. Володимира Якобчука, 11, с. Литовеж, Володимирський район, Волинська область
Повний текст рішення суду складено та підписано 23 липня 2026 року.

Суддя М. О. Федечко