Справа № 201/8773/26
Провадження № 2/201/5361/2026

 

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 липня 2026 року     Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, залишення малолітньої дитини проживати разом з батьком, -

ВСТАНОВИВ:

 
20 червня ОСОБА_1 звернулася до Соборного районного суду м. Дніпра з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про участь у вихованні та утриманні дитини, встановлення його нікчемності.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та Відповідачем був підписаний письмовий договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 30 грудня 2025 року, відповідно до якого сторони зафіксували, що з 01 грудня 2025 року вони фактично проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом із батьком. Позивачка вважала, що оскільки такий договір не був нотаріально посвідчений, він не може породжувати правових наслідків договору щодо здійснення батьківських прав, у зв`язку з чим просила встановити його нікчемність, визнати відсутність відповідних правових наслідків та визнати відсутнім у батька право вимагати з неї кошти як заборгованість за договором.
ОСОБА_2 подав зустрічний позов, у якому, з урахуванням уточнень, просив прийняти його до спільного розгляду з первісним позовом, відмовити у задоволенні первісного позову, розірвати шлюб між сторонами, залишити малолітню дитину проживати разом із батьком, встановити факт припинення спільного проживання, ведення спільного господарства та фактичних шлюбних відносин між сторонами з 01 грудня 2025 року, встановити, що малолітня дитина фактично проживає з батьком, який самостійно здійснює її щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання без належної системної участі матері.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Шлюб між сторонами укладено 04 вересня 2021 року, актовий запис №917, зареєстрований Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 01 грудня 2025 року сторони фактично припинили спільне проживання, спільного господарства не ведуть, спільного сімейного побуту не мають, фактичні шлюбні відносини між ними припинені. Після припинення спільного проживання малолітня дитина фактично проживає разом із батьком - ОСОБА_2 . Батько зазначив, що саме він щоденно забезпечує дитині житло, харчування, одяг, засоби гігієни, належні побутові умови, режим дня, безпечне середовище проживання, медичний супровід, лікування у разі необхідності, придбання необхідних речей відповідно до віку дитини, щоденний догляд, розвиток, дозвілля, моральну та емоційну підтримку. Мати дитини проживає окремо, щоденного догляду за дитиною не здійснює, її повсякденний побут, режим дня, харчування, лікування, розвиток та безпеку у тому обсязі, в якому це робить батько, не організовує.
ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи за його відсутності, первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.
ОСОБА_1 подала заяву, з якої вбачається, що вона отримала зустрічну позовну заяву, ознайомилася з її змістом, не заперечує проти розірвання шлюбу, визнає, що малолітня дитина фактично проживає разом із батьком, визнає, що саме батько фактично здійснює щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання дитини, а також не заперечує, що дитина має залишитися проживати разом із батьком. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі, укладеному 04 вересня 2021 року, актовий запис №917. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 01 грудня 2025 року сторони фактично проживають окремо, спільного господарства не ведуть, спільного сімейного побуту не мають, подружні відносини не підтримують, що свідчить про фактичне припинення сімейних відносин між ними.
У матеріалах справи наявний Акт від 16 липня 2026 року про фактичне проживання малолітньої дитини разом із батьком, самостійне щоденне виховання та утримання дитини батьком.
Згідно із зазначеним Актом, малолітній ОСОБА_3 фактично проживає разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , перебуває на його щоденному догляді, вихованні, побутовому забезпеченні та фактичному утриманні.
Свідок ОСОБА_4 підтвердила, що протягом тривалого часу бачить, що малолітній ОСОБА_3 постійно проживає разом із батьком, а саме батько щоденно перебуває з дитиною, супроводжує її, доглядає за нею, виходить із нею на прогулянки, здійснює побутові дії, пов`язані з доглядом за малолітньою дитиною, та забезпечує її повсякденні потреби.
Свідок ОСОБА_5 підтвердив, що йому відомо про фактичне проживання малолітньої дитини разом із батьком, а також про те, що саме ОСОБА_2 здійснює щоденне піклування про дитину, забезпечує її виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання.
Пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які узгоджуються між собою та підтверджують фактичне проживання дитини разом із батьком і здійснення саме батьком основного щоденного догляду, виховання та утримання дитини.
Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до статей 76–81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Щодо первісного позову суд дійшов до таких висновків.
 
Первісний позов ОСОБА_1 ґрунтується на тому, що Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 30 грудня 2025 року не був нотаріально посвідчений, а тому, на думку Позивачки, підлягає визнанню недійсним встановленню його нікчемності та не створює для сторін правових наслідків щодо здійснення батьківських прав.
Суд погоджується з тим, що сімейне законодавство передбачає спеціальні вимоги до форми окремих договорів між батьками щодо здійснення батьківських прав тим із батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до статті 189 СК України договір між батьками укладається у письмовій формі та нотаріально посвідчується.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Разом із тим відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, такий правочин є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, якщо правочин є нікчемним у силу прямої вказівки закону через недодержання обов`язкової нотаріальної форми, він не підлягає окремому визнанню недійсним судом, оскільки його недійсність встановлена законом. Належним способом захисту у випадку нікчемного правочину може бути застосування наслідків його недійсності або вирішення спору про права та обов`язки сторін, які фактично виникли між ними, а не пред`явлення самостійної вимоги про визнання нікчемного правочину недійсним.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, такий правочин є нікчемним, а тому вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту. У такому випадку суд має оцінювати не формальне прохання про визнання нікчемного правочину недійсним, а те, чи обраний позивачем спосіб захисту є ефективним та здатним реально відновити порушене право.
В даному випадку Позивачка за первісним позовом фактично просить суд визнати недійсним встановити нікчемність договору саме з тієї підстави, що він не був нотаріально посвідчений. Однак за наявності передбаченої законом нікчемності через недодержання нотаріальної форми самостійне визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Крім того, сам факт недодержання нотаріальної форми не означає, що підписаний сторонами документ не може мати жодного доказового значення у справі.
Договір відображає фактичну поведінку сторін, їхнє визнання припинення спільного проживання, проживання дитини разом із батьком, здійснення батьком щоденного догляду, виховання та утримання дитини, а також визнання матір`ю необхідності її участі у матеріальному забезпеченні дитини.
У межах цієї справи суд встановлює, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту у вигляді визнання недійсним договору, який вона сама обґрунтовує як нікчемний через недодержання нотаріальної форми, не є належним та ефективним способом захисту.
За таких обставин, ця вимога первісного позову задоволенню не підлягає.

Щодо зустрічного позову про розірвання шлюбу суд зазначає про наступне
Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Положенням статті 1 СК передбачено, що побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. 
Згідно із ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. 
Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
В даному випадку, сторони вважають, що відсутні підстави для застосування заходів примирення, як це передбачено ст. 111 СК України, оскільки спільні відносини між ними повністю припинені, а їх відновлення є неможливим. 
Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.
Розірвання шлюбу судом відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України.
Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Отже, зважаючи на те, що сторони не виявили бажання примиритися та наполягають на розірвані шлюбу, укладеного між ними, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
Разом із тим суд бере до уваги, що, незважаючи на фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами, ОСОБА_2 певний час був зацікавлений у збереженні нормального сімейного зв`язку дитини з матір`ю та не перешкоджав її участі у житті дитини, виходячи насамперед з інтересів малолітньої дитини та необхідності збереження для неї зв`язку з обома батьками.
Однак після припинення спільного проживання дитина фактично залишилася проживати разом із батьком, а саме батько взяв на себе основний і щоденний обсяг батьківських обов`язків щодо її виховання, догляду, побутового забезпечення та фактичного утримання.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 сумлінно ставиться до виконання батьківських обов`язків, щоденно забезпечує дитину житлом, харчуванням, одягом, засобами гігієни, медичним супроводом, належним режимом дня, безпекою, розвитком, доглядом та емоційною підтримкою.
Той факт, що ці обов`язки батько фактично виконує самостійно, без належної системної участі матері дитини, додатково підтверджує, що подальше формальне збереження шлюбу між сторонами не відповідає реальному стану їхніх сімейних відносин та не сприяє захисту прав і найкращих інтересів малолітньої дитини.
Щодо залишення дитини проживати разом із батьком
 
Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом із батьком — ОСОБА_2 .
Ця обставина підтверджується поясненнями батька, письмовим договором сторін, актом від 16 липня 2026 року, письмовими поясненнями свідків, а також не заперечується матір`ю.
ОСОБА_1 у своїй заяві прямо визнала, що дитина фактично проживає разом із батьком, що саме батько здійснює її щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання, а також не заперечила, що дитина має залишитися проживати разом із батьком.
За таких обставин у цій справі фактично відсутній спір між батьками щодо того, з ким має проживати малолітня дитина.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постановах у справах №200/952/18 та №339/143/20, відповідно до якої за відсутності спору щодо того, з ким із батьків мають проживати діти, суд при розгляді справи про розірвання шлюбу може вирішити питання про залишення дитини проживати з тим із батьків, з ким вона фактично проживає, не вирішуючи при цьому окремий спір про визначення місця проживання дитини.
У цій справі суд не вирішує спір про відібрання дитини, передачу дитини від одного з батьків іншому або зміну фактичного місця проживання дитини.
Суд лише констатує вже існуючий фактичний стан речей: дитина проживає з батьком, перебуває на його щоденному догляді, вихованні та фактичному утриманні, а мати не заперечує проти такого фактичного порядку проживання дитини ,крім того не приймає участі в вихованні та утриманні дитини.
Збереження такого стану відповідає найкращим інтересам малолітньої дитини, оскільки не змінює її звичного середовища, побуту, режиму дня, житлових умов та особи, яка фактично забезпечує її щоденне життя.
При вирішенні питання щодо дитини суд виходить із принципу найкращих інтересів дитини, закріпленого у сімейному законодавстві України, Конвенції про права дитини та практиці Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у справах «Мамчур проти України», «Хант проти України», «М.С. проти України» наголошував, що при вирішенні питань, які стосуються дітей, першочергове значення мають найкращі інтереси дитини, збереження її стабільного середовища, забезпечення безпеки, розвитку та належного піклування.
Дитина ОСОБА_3 є малолітньою, потребує постійного догляду, сталого побуту, безпеки, режиму дня, харчування, медичного супроводу, турботи та емоційної підтримки. Саме батько фактично самостійно забезпечує цей обсяг потреб.
За таких обставин суд дійшов висновку, що після розірвання шлюбу малолітню дитину слід залишити проживати разом із батьком — ОСОБА_2 .
Щодо самостійного виховання та фактичного утримання дитини батьком
 
Судом встановлено, що малолітня дитина фактично проживає разом із батьком, а батько самостійно здійснює її щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання без належної системної участі матері.
Самостійне виховання та утримання дитини не означає позбавлення матері батьківських прав або повне юридичне усунення її з життя дитини.
Йдеться про встановлення реального фактичного стану: хто з батьків щоденно проживає з дитиною, забезпечує її харчування, одяг, засоби гігієни, медичний супровід, побут, режим дня, розвиток, безпеку, дозвілля, емоційну підтримку та повсякденне прийняття рішень щодо життя дитини. У цій справі такий обсяг обов`язків фактично здійснює саме батько.
Мати, яка проживає окремо, не здійснює такого щоденного обсягу догляду та побутового забезпечення.
Сама по собі можлива епізодична участь матері у спілкуванні з дитиною або її обов`язок брати участь у матеріальному забезпеченні дитини не спростовує факту, що основний, постійний і щоденний обсяг виховання та фактичного утримання дитини здійснюється батьком.
Водночас щоденне виховання та фактичне утримання дитини охоплює значно ширший спектр дій: проживання з дитиною, догляд, забезпечення харчування, лікування, побуту, режиму дня, розвитку, захисту, безпеки, емоційної підтримки та щоденного контролю за її потребами. Саме цей комплекс обов`язків виконує батько.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 7, 110, 112, 141, 150, 155, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, статтями 16, 203, 215, 216, 220 Цивільного кодексу України, статтями 4, 5, 12, 13, 76–81, 193, 194, 206, 263–265, 268, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, —
УХВАЛИВ:

 
У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, встановлення нікчемності договору, — відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком, встановлення фактичного самостійного виховання та утримання дитини батьком — задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований 04 вересня 2021 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №917, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Встановити факт припинення спільного проживання, ведення спільного господарства та фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 грудня 2025 року.
Залишити дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із батьком - ОСОБА_2 , за адресою його фактичного проживання, який самостійно здійснює її щоденне виховання, догляд, навчання, побутове забезпечення та фактичне утримання без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Соборний районний суд м. Дніпра протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя           С.С. Федоріщев