ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 червня 2026 року
м. Київ
справа № 990/109/23
провадження № 11-262заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Погрібного С. О.,
судді-доповідачки Стрелець Т. Г., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.,
за участю:
секретаря судового засідання Рожок В. В.,
представників позивача Ніколаєнка Ю. А., Пеліхоса Є. М.,
представника Президента України Саввіна С. С.,
представника Служби безпеки України Зарєчного Д. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 990/109/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Рада національної безпеки і оборони України, Служба безпеки України про визнання протиправними, нечинними та скасування указів від 01 грудня 2022 року № 820/2022 та від 24 січня 2023 року № 43/2023 в частинах,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 травня 2025 року (судді Бившева Л. І., Гончарова І. А., Ханова Р. Ф., Хохуляк В. В., Блажівська Н. Є.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
1. У червні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник) через свого представника - адвоката Пеліхоса Євгена Миколайовича звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - відповідач, Президент України), в якому просив визнати протиправними, нечинними та скасувати: 
- Указ Президента України від 01 грудня 2022 року № 820/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ № 820/2022) в частині введенні в дію пункту 8 Додатка до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі - РНБОУ) від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», а саме в частині застосування до ОСОБА_1 персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) строком на п`ять років; 
- Указ Президента України від 24 січня 2023 року № 43/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 24 січня 2023 року «Про внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних санкцій»)» (далі - Указ № 43/2023) в частині введення в дію пункту 8 Додатка до рішення РНБОУ від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» у редакції рішення РНБОУ від 24 січня 2023 року «Про внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних санкцій», а саме в частині застосування до ОСОБА_1 персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) строком на п`ять років.
2. Обґрунтовуючи позов, представник ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувані укази Президента України не відповідають вимогам законності, пропорційності, прозорості та об`єктивності. ОСОБА_1 як громадянин України не належить до суб`єктів, щодо яких поширюються положення Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII), та, як наслідок, до нього не можуть бути застосовані обмежувальні заходи (санкції).
3. Застосовані ж санкції не є передбачуваними та юридично визначеними. Прийняті з порушенням норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та інших національних і міжнародних нормативно-правових актів. Вважає введені санкції протиправними й такими, що істотно порушують особисті конституційні права та інтереси позивача, охоронювані законом, зокрема право володіння, користування та розпорядження належним йому майном. 
4. Так, позовна заява містить посилання, що відповідно до Конституції України та Закону України від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР «Про Раду національної безпеки і оборони України» (далі - Закон № 183/98-ВР) РНБОУ є допоміжним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, який сприяє у реалізації главою держави своїх конституційних повноважень. Однак РНБОУ не може жодним чином впливати на зміст та порядок реалізації таких повноважень.
5. Рішення РНБОУ не набирають самі по собі чинності, оскільки саме Президент України має повноваження у питанні введення чи не введення в дію рішення РНБОУ про застосування санкцій, видання чи невидання відповідного указу.
6. Тому при реалізації цих повноважень Президент України має здійснювати аналітичну діяльність, у вигляді оцінки доцільності, законності й обґрунтованості прийняття такого рішення.
7. Своєю чергою Президент України як гарант додержання Конституції України, прав і свобод людини не виконав свого конституційного обов`язку - видав оскаржувані укази про введення в дію рішень РНБОУ від 01 грудня 2022 року та від 24 січня 2023 року без здійснення відповідного аналізу, що призвело до необґрунтованого порушення прав та свобод позивача.
8. Представник позивача наполягає, що ОСОБА_1 не належить до числа суб`єктів, щодо яких можуть бути застосовані обмежувальні заходи (санкції). Зазначає, що Законом № 1644-VII установлено 6 категорій осіб, до яких можуть бути застосовані санкції: 1) іноземні держави; 2) іноземні юридичні особи; 3) юридичні особи, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента; 4) іноземці; 5) особи без громадянства; 6) суб`єкти, які здійснюють терористичну діяльність.
9. Так, для застосування санкцій відносно певної особи повинні існувати підстави, визначені у частині першій статті 3 Закону № 1644-VII, тоді як у рішеннях РНБОУ, які введені в дію оскаржуваними указами глави держави, не зазначено жодної з підстав, визначеної у вказаній нормі, для застосування санкцій. Зазначені рішення РНБОУ також не містять інформації про конкретні дії, які начебто вчинив ОСОБА_1 та які стали підставою для застосування до нього санкцій.
10. Представник позивача зауважив, що він звернувся з адвокатськими запитами до Служби безпеки України (далі - СБУ), Кабінету Міністрів України, апарату РНБОУ, Національного банку України, Державної служби фінансового моніторингу України, Міністерства культури та інформаційної політики України та Офісу Президента України, однак жодних підтверджень наявності даних та обставин, які стали підставою для застосування санкцій до позивача, у відповідях на запити отримано не було.
11. Крім іншого, представник позивача вказує, що станом на 01 грудня 2022 року та 24 січня 2023 року (дати рішень РНБОУ та указів Президента України, якими ці рішення введено в дію) ОСОБА_1 був громадянином України, що свідчить про звужений перелік можливих підстав для застосування до нього санкцій - здійснення терористичної діяльності. Проте станом на вказані дати і на дату звернення до суду з цим позовом щодо позивача не здійснювалося та не здійснюється кримінальне провадження, пов`язане з провадженням терористичної діяльності, притягнення до відповідальності за здійснення терористичної діяльності або іншої кримінальної діяльності, що виключає застосування санкцій до нього як до громадянина України, пов`язаного з провадженням терористичної діяльності.
12. На підтвердження своїх доводів представник позивача цитує зміст Аналітичної записку «Удосконалення нормативно-правового регулювання боротьби з тероризмом в Україні» (2017) Національного інституту стратегічних досліджень, який є консультативно-дорадчим органом при Президентові України та здійснює науково-аналітичне супроводження діяльності Президента України відповідно до Указу Президента України від 07 жовтня 2019 року № 737/2019, зокрема висновок такого змісту: «Порядок формування санкційних списків - позасудовий - визначений Законом України «Про санкції». 
13. Вважає, що цей підхід може застосовуватися до осіб, чия участь у діяльності організацій, визнаних терористичними, не викликає сумнівів (ватажки та інші особи, які публічно визнають свої зв`язки з такими організаціями). Разом з цим оскільки національне законодавство України передбачає можливість настання певних негативних наслідків за діяння, які за своєю природою є кримінально-караними, то відповідно до практики Верховного Суду суб`єкт владних повноважень повинен підтверджувати їх наявність саме вироком суду.
14. У позовній заяві акцентовано увагу на тому, що текст указів № 820/2022 та № 43/2023 та відповідних рішень РНБОУ не містить посилань на будь-які конкретні правові та фактичні підстави застосування до позивача відповідних обмежувальних заходів. 
15. У цих рішеннях немає посилань на будь-які конкретні обставини, які б, з одного боку, свідчили про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для застосування санкцій, а з іншого - дозволили б позивачу зрозуміти суть порушень, які ним могли бути допущені, а також на відповідні докази, які підтверджують існування таких порушень; також немає посилань і на конкретний пункт, частину статті закону, яке б прямо вказувало або давало змогу ідентифікувати, на якій саме з юридичних підстав, передбачених статтею 3 Закону № 1644-VII, ґрунтуються відповідні рішення.
16. Водночас, застосовуючи обмежувальні заходи (санкції), відповідний суб`єкт владних повноважень повинен чітко зазначити підставу для ухвалення рішення, яке обмежує права, свободи чи інтереси особи, навести обставини, які підтверджують її існування, а також вказати на докази, які підтверджують відповідні висновки. 
17. Рішення суб`єкта владних повноважень повинне не лише бути спрямованим на захист «національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальній цілісності» та інших цінностей, передбачених у частині першій статті 1 Закону № 1644-VII, а й обґрунтовувати, в чому конкретно полягає загроза таким цінностям, яким чином її існування залежить від рішень, дій чи бездіяльності особи, чи є така загроза реальною, які конкретні докази свідчать про її існування та яким чином запроваджувані заходи обмеження усуватимуть відповідну загрозу.
18. Також у позовній заяві зазначено про відсутність будь-якого обґрунтування строку, на який до позивача застосовано санкції. Тим самим порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких має бути спрямоване це рішення відповідно до Закону № 1644-VII.
19. Крім того, позивач був позбавлений можливості висловити свою позицію з приводу його включення до санкційного списку, що свідчить про порушення принципу участі особи у процесі прийняття рішення.
20. Представник позивача акцентував увагу на тому, що РНБОУ проігнорувала вимоги законодавства щодо визначення конкретної мети застосування санкцій, а тому в подальшому неможливо перевірити, чи призвело застосування санкцій до досягнення мети їх введення. Тобто визначити ефективність їх застосування, що має служити критерієм необхідності продовження або скасування дії санкцій.
21. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 26 червня 2023 року відкрив провадження у цій справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін 
22. Цією ж ухвалою суд першої інстанції залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -СБУ та РНБОУ.
Позиція відповідача щодо доводів позовної заяви
23. У відзиві представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що оскаржувані Укази прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.
24. Представник відповідача зазначив, що санкції до ОСОБА_1 застосовано РНБОУ за результатами розгляду пропозицій СБУ.
25. РНБОУ, розглянувши діяльність релігійних організацій на території України в умовах військової агресії російської федерації проти України, з метою забезпечення духовної незалежності, недопущення розколу у суспільстві за релігійною ознакою, сприяння консолідації українського суспільства та захисту національних інтересів, підтримала відповідні пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, зокрема, до позивача, про що прийняла відповідні рішення. 
26. Після надходження в установленому порядку на ім`я глави держави відповідних матеріалів (рішень РНБОУ з додатками, проєктів указів та пояснювальних записок до них) Президент України в межах реалізації наданих йому повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України, видав укази № 820/2022 та № 43/2023, якими увів у дію рішення РНБОУ.
27. На переконання представника відповідача, застосування санкцій до позивача ґрунтується на принципах пропорційності, відповідності меті та ефективності, а також здійснено у зв`язку з наявністю достатніх підстав, визначених статтею 3 Закону № 1644-VII. 
28. Аналізуючи перелік підстав та принципів застосування санкцій у зіставленні з положеннями статей 1-3, 9, 17 Конституції України, беручи до уваги також задекларований у Конституції України європейський та євроатлантичний курс України, гарантом якого є Президент України, представник відповідача зазначив, що умови, за яких передбачається застосування санкцій, відповідають основоположним засадам і цінностям України як суверенної, демократичної, соціальної і правової держави та переслідують легітимну мету.
29. Відзив містить посилання, що пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII не містить вичерпного, конкретизованого, чіткого переліку дій, які в розумінні цієї норми створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам. Проте відсутність такого переліку підстав не свідчить про «розмитість» підстав для застосування санкцій, позаяк сфера для таких дій широка і вимагає від держави комплексного і безперервного реагування на загрози її безпеці. Вказана норма, на переконання відповідача, достатньо виразно пояснює (визначає), які суспільні відносини підлягають захисту з боку держави від неправомірних посягань, а також які суспільно-небезпечні діяння мають на меті припинити (чи запобігти їм) застосовані санкції. Норми Закону № 1644-VII викладено так, що учасники відносин, які він регулює, могли з достатньою передбачуваністю визначити характер його дії та наслідки. У цьому аспекті підстави для застосування санкцій корелюються з їх видами, визначеними у статті 4 Закону № 1644-VII, що в сукупності дає розуміння, які національні інтереси можуть вимагати захисту шляхом застосування соціальних, економічних та інших обмежувальних заходів відповідно до вказаного Закону.
30. Представник Президента України зауважив, що втручання держави у приватні інтереси позивача ґрунтується на принципах пропорційності, відповідності меті та ефективності. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують прав держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідач погоджується з тим, що обмеження права позивача користуватися та розпоряджатися належним йому майном є втручанням держави у його право на мирне володіння майном, проте таке втручання ґрунтується, зокрема, на вимогах Закону № 1644-VII.
Позиція РНБОУ щодо доводів позовної заяви
31. Секретар РНБОУ надіслав до суду першої інстанції лист, у якому повідомив, що Апарат РНБОУ є державним органом, який здійснює поточне інформаційно-аналітичне та організаційне забезпечення діяльності цього органу. Проте з огляду на вимоги Закону № 183/98-ВР та Положення про Апарат Ради національної безпеки і оборони України, затвердженого Указом Президента України від 14 жовтня 2005 року № 1446, Апарат РНБОУ не наділений повноваженнями представляти РНБОУ в судових інстанціях, що унеможливлює участь в адміністративному процесі у правовому статусі сторони чи третьої особи.
32. Також Секретар РНБОУ повідомив, що суб`єктом, який підготував та вніс на розгляд РНБОУ документи, які стали підставою для застосування санкцій до позивача, є СБУ (листи СБУ від 01 та 09 грудня 2022 року № 4/710/дск та № 4/728дск, які містять інформацію з обмеженим доступом і мають гриф «Для службового користування»).
Позиція СБУ щодо доводів позовної заяви
33. СБУ у своїх поясненнях зазначила, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. 
34. Наголошує, що за результатом аналізу контррозвідувальної інформації відповідно до норм статті 5 Закону № 1644-VII надіслала до РНБОУ узагальнюючу інформацію щодо протиправних дій ОСОБА_1 .
35. За результатами розгляду вказаної інформації РНБОУ прийняла рішення про застосування санкцій до позивача, що відповідно до законодавства України віднесено до її виключної компетенції.
36. Такі свої та РНБОУ дії СБУ вважає законними та вчиненими з безумовним дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України.
37. СБУ зауважила, що на дату застосування санкцій ОСОБА_1 займав посаду керуючого Роменської єпархії Української православної церкви Московського патріархату (далі - УПЦ МП), а також мав титул митрополита Роменського і Буринського ОСОБА_8. 
38. Відповідно до висновку релігієзнавчої експертизи Статуту про управління УПЦ на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом (затверджений наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 27 січня 2023 року № 11-8/11) УПЦ МП має церковно-канонічний зв`язок з російською православною церквою (далі - РПЦ), який не характеризується як відносини однієї самостійної (автокефальної) церкви з іншою самостійною (автокефальною) церквою (пункт 2 висновку). 
39. Загалом у цьому експертному висновку встановлено, що діяльність найвищих органів церковної влади та управління УПЦ МП свідчить про її перебування у відносинах підпорядкування до РПЦ. 
40. Відповідно до пункту 36 глави 2 розділу D звіту 53 сесії Ради з прав людини ООН (19 червня 2023 року - 14 липня 2023 року) РПЦ підтримує агресивну політику російської федерації та зображає війну проти України як боротьбу між тими, хто підтримує права людей щодо вибору партнерства та гендерної ідентичності, і тими, хто її відкидає. 
41. Такі дії порушують права, свободи і законні інтереси суспільства та громадян України і суперечать національним інтересам України, а також положенням Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами, що ратифікована Законом України від 20 червня 2022 року № 2319-ІХ, згідно з якою Україна взяла на себе зобов`язання із вжиття необхідних законодавчих та інших заходів щодо запобігання протидії усім формам насильства та дискримінації.
42. Крім того, СБУ зазначила, що позивачу повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 436-2 Кримінального кодексу України (виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, глорифікація її учасників), в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року, за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 161 та частиною першою статті 436-2 Кримінального кодексу України. 
43. Досудовим розслідуванням установлено, що у позивача під час виконання обов`язків керівника Роменської єпархії УПЦ МП виник злочинний умисел, направлений на глорифікацію осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, який реалізований шляхом вчинення вищевказаних протиправних дій 25 вересня 2022 року під час Божественної літургії, що відбулась у Свято-Миколаївському монастирі (м. Верхотур`є Свердловської області російської федерації). 
44. У межах проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення (висновок експерта Сумського відділення ННЦ «ІСЕ ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України від 18 квітня 2023 року № 284) встановлено, що вислови, оголошені під час Божественної літургії, що відбулась у Свято-Миколаївському монастирі (м. Верхотур`є Свердловської області російської федерації), глорифікують осіб, які здійснюють збройну агресію проти України. Відповідно до висновку спеціаліста - кандидата історичних наук, в.о. завідувача кафедри історії України Сумського державного педагогічного університету ім. А. С. Макаренка Оліцького В. О. , наданого у вказаному кримінальному провадженні, накладання ОСОБА_1 хресного знамення є вираженням публічної підтримки російської влади, держави, війська, народу.
45. При цьому СБУ наголосила, що сам факт зайняття позивачем на момент застосування санкцій посади єпископа Роменського і Буринського УПЦ МП не свідчить про застосування заборон до віросповідання та ведення релігійної діяльності. Так само й участь у богослужінні на території російської федерації не розглядається як порушення з боку позивача. 
46. Важливими є окремі вислови та заклики, оголошені під час богослужіння, які спрямовані на завдання шкоди охоронюваним законом інтересам, а також фактична поведінка позивача, виражена у формі конклюдентних дій - накладенням хресного знамення. 
47. Крім цього, зауважено, що норма статті 35 Конституції України не створює юридичної можливості оголосити законними ті чи інші дії тільки тому, що особа, яка їх вчиняє, оголошує про те, що ці дії є її релігійними переконаннями. Зокрема, у справі «Кемпбел і Косанс проти Сполученого Королівства» (1982) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначив, що погляди повинні «досягти певного рівня переконливості, серйозності, єдності та важливості», щоб вважатися релігією або переконаннями відповідно до статті 9 Конвенції, яка охороняє ті самі права, що і стаття 35 Конституції України.
48. Також СБУ звернула увагу, що за своєю природою санкції не є видом відповідальності за вчинені порушення, а виступають спеціальними обмежувальними заходами, які застосовуються з метою невідкладного та ефективного реагування як на наявні, так і на потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, оскільки: 1) призначенням санкцій є не кара, як це передбачає Кримінальний кодекс України, а обмеження економічної та іншої діяльності, яка сприяє тероризму, іншим посяганням на національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України; 2) спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи не полягають у позбавленні людини волі, власності, інших конституційних прав і свобод. Поряд з цим, застосування санкцій не виключає застосування інших заходів захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, її економічної самостійності, прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави, зокрема, в порядку кримінального судочинства. 
49. Застосування вказаних санкцій першочергово спрямоване на протидію агресивній політиці російської федерації.
50. СБУ наполягала на помилковості тверджень представника позивача, що він не є суб`єктом застосування визначених санкцій, оскільки положення статей 1, 3 Закону № 1644-VII не виключають можливості застосування санкцій до громадян України та юридичних осіб, зареєстрованих відповідно до законодавства України. 
51. Зауважуючи, що Україні доводиться надавати оцінку випадкам, коли особа, маючи громадянство України або третьої країни лише формально, має сформоване (а часто - і проголошене публічно) самосприйняття як російського громадянина, «співвітчизника» або тісні економічні зв`язки з російською федерацією та доходи від діяльності, пов`язаної з її режимом, не кажучи про колабораціонізм. Українські суди не обмежуються формальним підходом і оцінюють суть ситуації з такими особами, зокрема і в цілях санкційного процесу, прикладом чого є постанови Великої Палати у справах ОСОБА_9 (від 06 липня 2023 року у справі № 9901/376/21 та ОСОБА_10 (від 06 липня 2023 року у справі № 9901/635/18).
52. Також СБУ вказала, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод жодним чином не обмежують прав держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.
53. З огляду на вказане СБУ вважає, що Президент України, приймаючи зазначені укази в оскаржуваних частинах, діяв на реалізацію своїх конституційний повноважень, у порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення, тобто пропорційно.
54. Оцінка зазначених вище факторів, ризиків, які становлять загрозу державності, фокусувалася не на доведенні достеменно будь-чиєї вини, а на існуванні самої можливості (ймовірності) причетності певної особи (чи осіб, інших суб`єктів) до дій, які в розумінні, зокрема, пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII є підставою для застосуванню санкцій. 
Короткий зміст рішення Касаційного адміністративного суду
55. Касаційний адміністративний суд рішенням від 19 травня 2025 року у задоволенні позову відмовив.
56. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зміст норми пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII, яка визначає підстави для застосування санкцій, не обмежує її дію за колом осіб. Вирішальне значення для застосування санкцій має саме певна діяльність суб`єктів, яка створює реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяє терористичній діяльності та/або порушує права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводить до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
57. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач є суб`єктом, до якого можуть бути застосовані передбачені вказаним Законом санкції.
58. Суд установив, що санкції до позивача застосовані, зокрема, у зв`язку з тим, що він як керуючий Роменською єпархією УПЦ МП, маючи титул митрополита Роменського і Буринського ОСОБА_8, вчиняв дії з виправдовування, визнання правомірною збройної агресії російської федерації проти України, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, схвалення дій російської федерації та її збройних сил.
59. У свою чергу, такі дії позивача можуть створювати реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, зокрема розколу в суспільстві за релігійною ознакою.
60. Внесення ж змін Указом № 43/2023 до санкцій, застосованих до позивача Указом № 820/2022, зумовлено тим, що мета застосування до позивача санкцій ще не досягнута.
61. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач є суб`єктом, до якого можуть бути застосовані передбачені вказаним Законом санкції.
62. Самі ж санкції зумовлені діями ОСОБА_1 , які можуть створювати реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, зокрема, розколу в суспільстві за релігійною ознакою.
63. Касаційний адміністративний суд дійшов висновку, що при виданні указів № 820/2022 та № 43/2023 в оспорюваних частинах Президент України не вийшов за межі наданих йому дискреційних повноважень, реалізувавши їх у спосіб, передбачений законами України. Такі рішення Президента України не мають ознак свавільних та прийняті з дотриманням принципу пропорційності.
64. Наявні в матеріалах справи докази з достатнім ступенем переконливості підтверджують висновок про існування обставин, які є належними підставами для внесення СБУ пропозицій до РНБОУ щодо застосування та продовження строку застосування санкцій до позивача.
65. Водночас відповідальність за повноту і достовірність відомостей, викладених у пропозиціях СБУ, несе їх ініціатор, а також інші уповноважені органи, які подали таку інформацію ініціатору.
66. Втручання ж у право позивача на мирне володіння майном ґрунтується на вимогах чинного законодавства, зокрема Закону № 1644-VII, та має легітимну мету забезпечити контроль за власністю особи, діяльність якої може нести загрозу національним інтересам України. Зазначена мета відповідає пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
67. На думку суду першої інстанції, таке втручання є пропорційним легітимній меті й таким, що не становитиме надмірного тягаря для позивача. Несприятливі для позивача наслідки запроваджених до нього санкцій дозволяють досягнути цілей, на які спрямовані рішення РНБОУ та укази № 820/2022 та № 43/2023 в оспорюваних частинах. Суб`єкти владних повноважень у спірних правовідносинах використали свої повноваження з належною метою, а саме захисту національних інтересів, національної безпеки України.
Короткий зміст доводів апеляційної скарги 
68. Не погодившись із рішенням Касаційного адміністративного суду, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Пеліхоса Є. М. подав до Великої Палати апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог.
69. Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та з помилковим висновком суду про встановлення обставин справи, які насправді не підтверджені наявними у справі доказами. 
70. Представник позивача, посилаючись на норму частини другої статті 1 Закону № 1644-VII зазначає про помилковість висновку Касаційного адміністративного суду, що санкції можуть бути застосовані до ОСОБА_1 , як громадянина України. Крім того, наголошує на можливості застосування санкцій до особи у разі здійснення нею терористичної діяльності, проте матеріали справи не містять доказів причетності позивача до такої.
71. Також в апеляційній скарзі йде мова, що суд першої інстанції не дослідив питання, чи дійсно позивач вчинив дії, які полягають у виправдовуванні, визнанні правомірною збройної агресії російської федерації проти України, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, схваленні дій російської федерації та її збройних сил.
72. З акта огляду від 10 жовтня 2022 року № 5/3/3-13027дск, в якому іде мова про вчинення позивачем таких дій, неможливо достеменно встановити факти участі ОСОБА_1 у згаданому в цьому акті заході та вчинення ним певних дій, оскільки він не є першоджерелом такої інформації.
73. Представник скаржника зазначає, що сам факт складання повідомлення про підозру ОСОБА_1 від 05 липня 2023 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 436-2 Кримінального кодексу України, не може свідчити, що згадані в ньому обставини дійсно відбулись. Тому вказана обставина не може підтверджувати вчинення позивачем дій, які були використані як привід для застосування до нього санкцій.
74. Крім того, скаржник зазначає, що надані СБУ копії протоколів допиту свідків у кримінальному провадженні, суть яких зводиться до того, що допитані свідки впізнали ОСОБА_1 як учасника згаданого вище богослужіння, не можуть бути доказами в адміністративному судочинстві.
75. У матеріалах справи немає висновку експерта за результатами проведення портретної експертизи, хоча саме такий вид судової експертизи призначений для ідентифікації особи за фотознімком (фотокарткою, негативом) та відеозаписом.
76. На думку представника позивача, відповідач не довів факту участі ОСОБА_1 у зазначеному заході та вчинення ним наведених дій. 
Рух апеляційної скарги
77. За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Плата) 20 червня 2025 року доповідачем по справі визначено суддю Стрелець Т. Г.
78. Велика Палата 25 червня 2025 року постановила ухвалу про відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду від 19 травня 2025 року.
79. Ухвалою від 27 листопада 2025 року Велика Палата призначила апеляційний розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 10 годину 45 хвилин 24 лютого 2025 року.
80. Наступне судове засідання призначено на 11 годину 30 хвилин 23 червня 2026 року. 
Позиція відповідача та СБУ щодо доводів апеляційної скарги
81. 18 липня 2025 року до Великої Палати від СБУ надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення Касаційного адміністративного суду без змін. 
82. Так, СБУ зазначає, що матеріали справи містять докази створення з боку апелянта загроз охоронюваним законом інтересам суспільства і держави, які слугували підставою для застосування санкцій.
83. У свою чергу, суд першої інстанції надав належну оцінку таким діям апелянта. Позиція представника ОСОБА_1 про безпідставність вжитих заходів не містить жодного документального підґрунтя.
84. Посилання ж апеляційної скарги на те, що позивач не є суб`єктом, до якого згідно із Законом № 1644-VII можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи, СБУ вважає необґрунтованим. На підтвердження цього наводить висловлений Великою Палатою у постанові від 06 липня 2023 року у справі № 9901/635/18 висновок, що визначальним для застосування санкцій є не перелік суб`єктів, а саме певна діяльність цих суб`єктів. Тобто основним критерієм визначення суб`єкта, до якого можуть бути застосовані санкції, є його діяльність, вказана у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII.
85. Крім того, СБУ зауважила, що 20 вересня 2022 року позивач залишив територію України та прибув на територію російської федерації, громадянином якої також був, після чого на територію України вже не повертався.
86. Вказані обставини, на думку СБУ, вказують на те, що позивач у розумінні підпункту «в» пункту 33 статті 4 Митного кодексу України набув статусу нерезидента, що у свою чергу також спростовує доводи скарги про неможливість застосовувати до позивача санкції.
87. Також СБУ зазначила, що протоколи допитів свідків у кримінальному провадженні несуть додатковий характер та містять фактичних даних, що підтверджують відомості, які викладені в документальних матеріалах СБУ, що слугували підставою для застосування санкцій та здобувались у процесі оперативно-розшукової та контррозвідувальної діяльності, а тому не створюють достатніх підстав для скасування оскаржуваного рішення.
88. 20 березня 2026 року від представника СБУ до суду надійшла заява (пояснення), в якій повідомлено: 
- місцезнаходження свідків у кримінальному провадженні № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року, протоколи допиту яких містяться у матеріалах цієї справи;
- інформацію щодо стану кримінального провадження № 22022200000000165 та постановлення суддею Зарічного районного суду м. Суми ухвали про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_1 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 02 липня 2026 року;
- про надання постановоюначальника 1 відділення слідчого відділу Управління СБУ в Сумській області майором юстиції Євгенієм Петровим дозволу співробітникам Управління правового забезпечення СБУ використання матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року у процесі судового розгляду справи № 990/109/23, що перебуває у провадженні Великої Палати, а саме висновку експерта № 284 від 18 квітня 2023 року за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення на 8-ми аркушах та науково-консультаційного висновку спеціаліста Оліцького В. О. від 01 листопада 2022 року на 2-х аркушах.
89. Копії вказаних висновків додані до зазначеної заяви СБУ (а. с. 80-95, том 4). 
90. 24 липня 2025 року від представника відповідача до Великої Палати надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він наполягає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
91. У відзиві зауважено, що РНБОУ розглянула та підтримала відповідні пропозиції СБУ щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, зокрема до позивача, про що прийняла відповідні рішення. 
92. Після надходження до Президента України відповідних матеріалів (рішення РНБОУ з додатками, проєктів указів та пояснювальних записок до них) він видав укази № 820/2022 та № 43/2023, якими увів у дію рішення РНБО. 
93. Президент України, видаючи зазначені укази в оскаржуваній частині, реалізував свої конституційні повноваження у порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення, тобто пропорційно.
94. У частині заперечень проти доводів апеляційної скарги, що позивач не є суб`єктом, до якого можуть бути застосовані вказані санкції, доводи апеляційної скарги є схожими з позицією рішення суду першої інстанції та відзиву СБУ.
95. 05 травня 2026 року представник відповідача надіслав до суду диск із записом відеоматеріалу «Божественная литургия 25 сентября 2022 року, Свято-Николаевский монастьірь, г. Верхотурье» (а. с. 107-111, Том 4).
Позиція учасників судового засідання
96. У судовому засіданні представники позивача підтримали аргументи апеляційної скарги та просили суд задовольнити її вимоги.
97. Представники відповідача та СБУ просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення з підстав, викладених у відзивах на скаргу. 
Обставини справи, встановлені судом
98. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Слободзея Слободзейського району Республіки Молдова, займав посаду керуючого Роменської єпархії УПЦ МП, а також мав титул митрополита Роменського і Буринського ОСОБА_8.
99. 28 грудня 2022 року з посиланням на пункт 26 статті 106 Конституції України, статей 17, 19 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III) Президент України видав Указ № 898/2022, яким постановив вважати таким, що втратив громадянство України, зокрема, ОСОБА_1 , 1978 року народження, уродженця Республіки Молдова, який проживає у Запорізькій області.
100. У межах розгляду справи № 990/312/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: СБУ та Державної міграційної служби України, вирішувалось питання наявності підстав для визнання зазначеного Указу Президента України протиправним та його скасування.
101. Так, за результатом розгляду зазначеної справи Касаційний адміністративний суд у постанові від 02 квітня 2025 року, яка залишена без змін постановою Великої, Палати відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 
102. 01 грудня 2022 року Президент України видав Указ № 820/2022, яким відповідно до статті 107 Конституції України введено в дію рішення РНБОУ від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Указ набрав чинності з дня його опублікування - 06 грудня 2022 року («Урядовий кур`єр», № 258) (а. с. 68, том II).
103. Згідно з рішенням від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» РНБОУ, розглянувши діяльність релігійних організацій на території України в умовах військової агресії російської федерації проти України, з метою забезпечення духовної незалежності, недопущення розколу в суспільстві за релігійною ознакою, сприяння консолідації українського суспільства та захисту національних інтересів, вирішила підтримати внесені СБУ пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) (а. с. 69, 70, том II).
104. Відповідно пункту 8 додатка до рішення РНБОУ до ОСОБА_1 застосовано такі обмежувальні заходи (санкції) згідно із Законом № 1644-VII, як: 1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 2) обмеження торговельних операцій (повне припинення); 3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); 4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 8) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона); 9) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; 10) припинення культурних обмінів, наукового співробітництва, освітніх та спортивних контактів, розважальних програм з іноземними державами та іноземними юридичними особами; 11) позбавлення державних нагород України, інших форм відзначення; 12) заборона на набуття у власність земельних ділянок. Строк застосування обмежувальних заходів - п`ять років (а. с. 71-74 том II).
105. Також 24 січня 2023 року Президент України видав Указ № 43/2023, яким відповідно до статті 107 Конституції України увів у дію рішення РНБОУ від 24 січня 2023 року «Про внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)». Указ набрав чинності з дня його опублікування - 26 січня 2023 року («Урядовий кур`єр», № 18) (а. с. 82, том II).
106. Згідно з рішенням від 24 січня 2023 року «Про внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» РНБОУ відповідно до статті 5 Закону № 1644-VII вирішила: підтримати внесені СБУ пропозиції щодо внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій); внести зміни до санкцій, застосованих відповідно до рішення РНБОУ від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеного в дію Указом № 820/2022, виклавши додаток у редакції, що додається (а. с. 83, том II).
107. Відповідно до пункту 8 додатка до рішення РНБОУ від 24 січня 2023 року до ОСОБА_1 згідно із Законом № 1644-VII застосовано такі обмежувальні заходи (санкції): 1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 2) обмеження торговельних операцій (повне припинення); 3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); 4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 8) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона); 9) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом (повна заборона); 10) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; 11) припинення культурних обмінів, наукового співробітництва, освітніх та спортивних контактів, розважальних програм з іноземними державами та іноземними юридичними особами; 12) анулювання офіційних візитів, засідань, переговорів з питань укладення договорів чи угод; 13) позбавлення державних нагород України, інших форм відзначення; 14) заборона на набуття у власність земельних ділянок. Строк застосування обмежувальних заходів - п`ять років (а. с. 84-87, том II).
Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та позиція Великої Палати 
108. Велика Палата заслухала суддю-доповідачку, дослідила та оцінила доводи, наведені в апеляційній скарзі; аргументи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу; повно та всебічно перевірила матеріали справи і дійшла такого висновку.
109. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
110. Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
111. Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
112. Частина друга статті 2 КАС України визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
113. Відповідно до статті 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
114. Оскільки Президент України є органом державної влади [в одній особі], то це означає, що глава держави зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені не тільки Конституцією, але й законами України.
115. Згідно із частиною третьою статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
116. Частиною четвертою статті 22 КАС України встановлено, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України.
117. Особливості провадження в цій категорії справ визначені статтею 266 КАС України, частиною п`ятою якої встановлено, що судом апеляційної інстанції в цій категорії справ є Велика Палата.
118. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати акт Президента України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині.
119. На підставі пунктів 1, 18 частини першої статті 106 Конституції України Президент України забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави, а також очолює РНБОУ.
120. Положеннями статті 107 Конституції України визначено, що РНБОУ є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. РНБОУ координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Головою РНБОУ є Президент України. Рішення РНБОУ вводяться в дію указами Президента України. Компетенція та функції РНБОУ визначаються законом.
121. Засади організації та діяльності РНБОУ, її склад, структуру, компетенцію і функції визначає Закон № 183/98-ВР.
122. За правилами частин першої, третьої та четвертої статті 10 Закону № 183/98-ВР рішення РНБОУ приймаються не менш як двома третинами голосів її членів. Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України. Рішення РНБОУ, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.
123. Згідно з преамбулою Закону № 1644-VII Верховна Рада України прийняла цей Закон, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні й потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
124. Відповідно до статті 1 Закону № 1644-VII з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).
125. Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.
126. Застосування санкцій не виключає застосування інших заходів захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, її економічної самостійності, прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.
127. Пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 3 Закону № 1644-VII визначено, що підставами для застосування санкцій є дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
128. Підставою для застосування санкцій також є вчинення іноземною державою, іноземною юридичною особою, юридичною особою, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземцем, особою без громадянства, а також суб`єктами, які здійснюють терористичну діяльність, дій, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, стосовно іншої іноземної держави, громадян чи юридичних осіб останньої.
129. Статтями 4 та 5 Закону № 1644-VII визначені види санкцій, порядок їх застосування, скасування та внесення до них змін.
130. Так, відповідно до статті 4 Закону № 1644-VII видами санкцій є: 1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 1^-1) стягнення в дохід держави активів, що належать фізичній або юридичній особі, а також активів, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 2) обмеження торговельних операцій; 3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України; 4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 8) заборона користування радіочастотним ресурсом України; 9) обмеження або припинення надання електронних комунікаційних послуг і використання електронних комунікаційних мереж; 10) заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб-резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом; 11) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України; 12) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом; 13) заборона видачі дозволів, ліцензій Національного банку України на здійснення інвестицій в іноземну державу, розміщення валютних цінностей на рахунках і вкладах на території іноземної держави; 14) припинення видачі дозволів, ліцензій на ввезення в Україну з іноземної держави чи вивезення з України валютних цінностей та обмеження видачі готівки за платіжними картками, емітованими резидентами іноземної держави; 15) заборона здійснення Національним банком України реєстрації учасника міжнародної платіжної системи, платіжною організацією якої є резидент іноземної держави; 16) заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; 17) запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю; 18) припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; 19) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності; 20) припинення культурних обмінів, наукового співробітництва, освітніх та спортивних контактів, розважальних програм з іноземними державами та іноземними юридичними особами; 21) відмова в наданні та скасування віз резидентам іноземних держав, застосування інших заборон в`їзду на територію України; 22) припинення дії міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 23) анулювання офіційних візитів, засідань, переговорів з питань укладення договорів чи угод; 24) позбавлення державних нагород України, інших форм відзначення; 
24^1) заборона на набуття у власність земельних ділянок; 25) інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.
131. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 Закону № 1644-VII пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд РНБОУ Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, СБУ.
132. Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається РНБОУ та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.
133. Рішення щодо застосування санкцій повинне містити строк їх застосування, крім випадків застосування санкцій, що призводять до припинення прав, та інших санкцій, які за змістом не можуть застосовуватися тимчасово (частина п`ята статті 5 Закону № 1644-VII).
134. Відповідно до частини сьомої статті 5 Закону № 1644-VII рішення про скасування санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до цього Закону, у разі якщо застосування санкцій привело до досягнення мети їх застосування.
135. Таким чином, Закон № 1644-VII є регулятивним нормативним актом, який встановлює (запроваджує) низку обмежень демократичних прав і свобод певних суб`єктів у випадку загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також задля протидії терористичній діяльності.
136. Цей Закон, як можна зрозуміти зі змісту наведених вище його приписів, дозволяє обмежувати певні права та свободи (зокрема, право власності), не змінюючи при цьому провідних (ключових) цінностей, що становлять основу Конституції України.
137. Оскільки главою держави і гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод людини і громадянина є Президент України, а використання санкцій в особливий спосіб перебуває на межі втручання в гарантовані Конституцією України права особи, Закон № 1644-VII передбачає, що рішення щодо застосування певного виду санкцій приймається РНБОУ та вводиться в дію указом Президента України, на якого, власне, й покладається відповідальність гарантувати національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України, а також дотримання принципів правової держави, прав і свобод людини і громадянина.
138. У контексті наведеного необхідно зазначити, що Закон № 1644-VII досить чітко і передбачувано визначає підстави, умови, мету застосування санкцій.
Стандарти судового перегляду у справах про санкції
139. Оцінюючи оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень на предмет їх правомірності, Велика Палата звертає увагу, що ЄСПЛ у своєму рішенні від 16 жовтня 2025 року у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України» (заява № 18049/18) виснував про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у зв`язку із застосуванням санкцій за Законом № 1644-VII. 
140. Спираючись на висновки ЄСПЛ у вказаній справі щодо вимог до судового перегляду у справах про санкції, Велика Палата у своїй постанові від 28 квітня 2026 року у справі № 990/224/23 задля забезпечення основоположних прав людини, до якої застосовано санкції, зокрема на ефективний судовий захист, для відповідності національного правозастосування зобов`язанням України за Конвенцією, а також усунення неузгодженості між раніше висловленою правовою позицією та сучасними стандартами захисту прав людини удосконалила шляхом конкретизації власну правову позицію, викладену в постановах від 13 січня 2021 року у справі № 9901/405/19, від 27 серпня 2024 року у справі № 800/162/16.
141. Зазначена конкретизація стосується частини, в якій судовий перегляд за рішенням Президента України про введення в дію рішення РНБО про застосування персональних санкцій обмежувався винятково перевіркою дотримання меж дискреції та процедури введення санкцій без будь-якої оцінки наявності в матеріалах справи достатньої фактичної основи для висновку про існування загрози, встановленої статтею 3 Закону № 1644-VII.
142. Така конкретизація обумовлена потребою усунути неузгодженість між раніше сформульованим підходом та умовами правовладдя, які вимагають, щоб дискреційні повноваження не були безмежними та супроводжувалися реальними гарантіями захисту прав особи, зокрема ефективним судовим переглядом, що є потрібним для захисту прав людини в суді.
143. У вказаній постанові було наголошено, що: 
- конкретизація попередньої правової позиції стосується винятково питання обсягу судового перегляду. Кожна справа оцінюється з урахуванням конкретних обставин, наявних у ній матеріалів та ступеня обґрунтованості застосованих обмежень;
- конкретизовано саме висновок (правову позицію) щодо застосування норм права; цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила (зокрема, шляхом конкретизації), не означає, що відповідний висновок надалі застосовний.
144. Формулюючи правову позицію щодо обсягу судового перегляду у справах про оскарження рішень щодо застосування санкцій згідно із Законом № 1644-VII, Велика Палата у постанові від 28 квітня 2026 року у справі № 990/224/23 виходила з того, що судовий перегляд таких рішень має бути достатнім для запобігання свавіллю, однак не може підміняти собою дискреційні повноваження РНБОУ та Президента України у сфері національної безпеки. Суд не може замінити власною оцінкою ризиків для національної безпеки ту оцінку, що здійснена відповідними конституційними органами.
145. Водночас судовий перегляд не може обмежуватися винятково формальною перевіркою дотримання процедури ухвалення рішення та наявності повноважень у відповідних органів. Такий підхід не відповідав би конституційному принципу поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір (частина третя статті 124 Конституції України) та не забезпечував би ефективного захисту прав особи від свавільного втручання.
Стандарти судового перегляду у справах про санкції, сформовані Великою Палатою у постанові від 28 квітня 2026 року у справі № 990/224/23
146. Судовий перегляд у справах про санкції має включати перевірку таких аспектів:
1) процедурний аспект - чи дотримано процедуру ухвалення рішення про застосування санкцій, встановлену Конституцією України та Законом № 1644-VII; чи мали відповідні органи повноваження на ухвалення такого рішення; чи введено рішення РНБОУ в дію відповідним указом Президента України;
2) фактична основа - чи базується рішення про застосування санкцій на достатньому фактичному підґрунті; чи є докази, які з достатнім ступенем переконливості здатні підтримати висновок про наявність обставин, що становлять підстави для застосування санкцій відповідно до статті 3 Закону № 1644-VII;
3) правова кваліфікація - чи підпадають встановлені фактичні обставини під підстави для застосування санкцій, визначені статтею 3 Закону № 1644-VII; чи правильно застосовано норми матеріального права;
4) пропорційність - чи є застосовані санкції пропорційними меті, на досягнення якої вони спрямовані; чи дотримано належного балансу між несприятливими наслідками для прав особи та легітимною метою застосування санкцій з урахуванням повноважень РНБОУ та Президента України;
5) відсутність свавілля - чи не є рішення про застосування санкцій явно необґрунтованим, дискримінаційним або таким, що ухвалене з іншою метою, аніж встановлена законом.
147. Під час здійснення такого перегляду суд має враховувати специфіку сфери національної безпеки. Водночас наявність інформації з обмеженим доступом не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи містять ці матеріали достатню фактичну інформацію, яка з відповідним ступенем переконливості обґрунтовує застосування санкцій, а також чи відповідає ступінь такого втручання у права особи вимогам необхідності в демократичному суспільстві.
148. Обсяг судового перегляду, визначений у цій постанові, не означає, що суд має переоцінювати кожен висновок СБУ, РНБОУ чи Президента України або перевіряти доцільність ухвалених ними рішень. Роль суду полягає у перевірці того, чи не є рішення про застосування санкцій свавільним, чи ґрунтується воно на достатній фактичній основі та чи відповідає вимогам закону. Остаточну відповідальність за оцінку ризиків для національної безпеки несуть РНБОУ та Президент України, однак ця відповідальність має реалізовуватися в межах правового поля та з можливістю судового перегляду, іншими словами відповідати принципу правовладдя.
149. Такий підхід до судового перегляду відповідає як конституційним засадам здійснення правосуддя в Україні, так і стандартам Конвенції, викладеним у рішенні ЄСПЛ у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України», та забезпечує належний баланс між необхідністю ефективного захисту національної безпеки і прав особи.
Застосування сформульованих стандартів до обставин цієї справи
150. Керуючись викладеними вище стандартами судового перегляду, Велика Палата переходить до оцінки обґрунтованості застосування санкцій до позивача оскаржуваними указами № 820/2022 та № 43/2023.
(1) Перевірка процедурних аспектів
151. Під час розгляду цієї справи встановлено, а поясненнями СБУ, РНБОУ та Президента України підтверджено, що суб`єктом, який підготував та вніс на розгляд РНБОУ документи, що стали підставою для застосування санкцій до позивача, є СБУ.
152. Тобто пропозиції щодо застосування санкцій вніс орган, уповноважений на це частиною першою статті 5 Закону № 1644-VII. 
153. РНБОУ розглянула ці пропозиції та спочатку ухвалила рішення від 01 грудня 2022 року про застосування персональних санкцій до позивача. Це рішення увів у дію Президент України Указом № 820/2022, який опублікований у газеті «Урядовий кур`єр» № 258 06 грудня 2022 року та набрав чинності із цього моменту.
154. У подальшому 24 січня 2023 року РНБОУ ухвалила рішення «Про внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», зокрема, щодо позивача. Це рішення Президент України увів у дію Указом № 43/2023, який опублікований у газеті «Урядовий кур`єр» 26 січня 2023 року № 18 та набрав чинності із цього моменту. 
155. Можливість прийняття рішення про внесення змін до санкцій визначена у нормі частини шостий статті 5 Закону № 1644-VII.
156. За таких обставин Велика Палата встановила, що процедура ухвалення оскаржуваного рішення про застосування санкцій до позивача проведена у відповідності з вимогами Конституції України та Закону № 1644-VII.
(2) Перевірка фактичної основи для застосування санкцій
157. Велика Палата Верховного Суду дослідила матеріали справи, зокрема документи, надані СБУ на обґрунтування пропозицій про застосування санкцій до позивача, а саме листи від 01 та 09 грудня 2022 року № 4/710/дск та № 4/728дск, а також листи від 27 липня 2023 року № 16/541/дск-в та від 05 березня 2024 року № 183/дск-в, що містять інформацію з обмеженим доступом і мають гриф «Для службового користування».
158. Зі змісту вказаних матеріалів вбачається, що, ініціюючи питання застосування до позивача санкцій СБУ виходила з такого.
159. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію. 
160. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію. 
161. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію. 
162. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію. 
163. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
164. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію. 
165. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
166. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
167. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
168. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
169. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
170. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
171. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
172. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
173. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
174. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
175. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
176. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
177. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
178. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
179. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
180. Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію.
181. Таким чином, застосування санкцій до позивача пов`язано з його діями як керуючого Роменською єпархією УПЦ МП, який має титул митрополита Роменського і Буринського ОСОБА_8, що полягали у виправдовуванні, визнанні правомірною збройної агресії російської федерації проти України, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, у схваленні дій російської федерації та її збройних сил, під час участі у Божественній літургії в Свято-Миколаївському монастирі (Верхотур'є Свердловської області, російська федерація).
182. Ці дії визначено як такі, що можуть створювати реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, зокрема розколу в суспільстві за релігійною ознакою.
183. У контексті зазначеної ініціативи СБУ варто вказати, що згідно зі статтями 1, 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) на СБУ як на державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України, покладається в межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.
184. Завданнями СБУ також є попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
185. Згідно з пунктами 1, 4, 5, 8 статті 24 Закону № 2229-XII відповідно до своїх основних завдань СБУ зобов`язана: здійснювати інформаційно-аналітичну роботу в інтересах ефективного проведення органами державної влади та управління України внутрішньої і зовнішньої діяльності, вирішення проблем оборони, соціально-економічного будівництва, науково-технічного прогресу, екології та інших питань, пов`язаних з національною безпекою України; здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; забезпечувати захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності України від протиправних посягань з боку окремих осіб та їх об`єднань; здійснювати відповідно до законодавства профілактику правопорушень у сфері державної безпеки.
186. За такого правового регулювання СБУ, виконуючи покладені на неї завдання щодо попередження, виявлення, припинення та розкриття протиправних дій, що безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, наділена потрібним обсягом повноважень, які дозволяють їй виявити факт існування реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону № 1644-VII.
187. Проаналізувавши матеріали справи, зміст яких описано вище в цій постанові, Велика Палата встановила, що СБУ зібрала інформацію про позивача з використанням контррозвідувальних, пошукових, режимних та адміністративно-правових заходів відповідно до своїх повноважень, визначених 
Законом № 2229-XII.
188. Ця інформація була належно задокументована та надана на розгляд РНБОУ у формі обґрунтованих пропозицій про застосування санкцій. Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для обґрунтованого сумніву стосовно достовірності встановлених СБУ обставин.
189. Крім того, необхідно звернути увагу, що в межах кримінального провадження № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року позивачу повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 436-2 Кримінального кодексу України - виправдовування та глорифікації збройної агресії російської федерації проти України. Сам факт повідомлення про підозру не замінює доказів і не є підставою для застосування санкцій. Однак обставини, зафіксовані в матеріалах кримінального провадження, у поєднанні з іншими документами СБУ становлять частину комплексної фактичної бази, яка була покладена в основу пропозицій щодо застосування санкцій.
190. Таким чином, у матеріалах цієї справи є докази, які з достатнім ступенем переконливості здатні підтримати висновок щодо наявності обставин, які є належними підставами для внесення СБУ пропозиції до РНБОУ щодо застосування спеціальних санкцій до позивача, з чим погодився й КАС ВС в оскаржуваному рішенні.
191. Представники позивача в апеляційній скарзі та в судових засіданнях заперечували вчинення ОСОБА_1 дій щодо виправдовування, визнання правомірною збройної агресії російської федерації проти України, а також глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, схвалення дій російської федерації та її збройних сил і зазначив, що КАС ВС, роблячи такий висновок, не дослідив дійсності їх вчинення.
192. Із цього приводу Велика Палата вважає за необхідне зазначити таке.
В судовому засіданні 24 лютого 2026 року суд запропонував представнику відповідача надати на відповідному електронному носієві ті електронні докази з вебресурсу «YouTube», на які він посилається у своїх поясненнях.
193. У свою чергу СБУ запропоновано надати, за наявності згоди слідчого, матеріали семантичної експертизи, висновки якої є її аргументами законності застосування санкцій щодо позивача.
194. 20 березня 2026 року на виконання вимог Великої Палати представник СБУ надіслав до суду заяву (пояснення), в якій повідомив, що постановою слідчого від 25 липня 2023 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року зупинено на підставі пункту 2 частини першої статті 280 Кримінального процесуального кодексу України (оголошення в розшук підозрюваного).
195. 02 січня 2026 слідчим суддею Зарічного районного суду м. Суми постановлено ухвалу про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_1 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 02 липня 2026 року. 
196. Також суд повідомлено, що начальник 1 відділення слідчого відділу Управління СБУ в Сумській області майор юстиції Євгеній Петров постановою про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування від 06 березня 2026 року надав дозвіл співробітникам Управління правового забезпечення СБУ на використання матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року у процесі судового розгляду справи № 990/109/23, що перебуває у провадженні Великої Палати, а саме: 
- висновок експерта № 284 від 18 квітня 2023 року за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення на 8-ми аркушах (далі - висновок експерта № 284) (а. с. 87-94, том 4); 
- науково-консультаційний висновок спеціаліста Олiцького В. О. від 01 листопада 2022 року на 2-х аркушах (а. с. 95, том 4). 
197. При дослідженні змісту висновку експерта № 284 Велика Палата встановила, що 23 лютого 2023 року до Сумського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України при супровідному листі від 23 лютого 2023 року № 6/725 надійшла постанова від 23 лютого 2023 року слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБУ в Сумській області капітана юстиції Петрова Є. А. про призначення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 436-2 і частиною першою статті 161 КК України, та протокол огляду відеоматеріалу від 11 жовтня 2022 року на вебресурсі «YouTube» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3» за посиланням (електронною адресою) у всесвітній мережі «Інтернет» ІНФОРМАЦІЯ_4.
198. Постановою вказаного слідчого від 06 березня 2023 року було уточнено постанову від 23 лютого 2023 року. 
199. Дослідженню підлягали матеріали, указані в мотивувальній частині постанови від 06 березня 2023 року, а саме цитати з вказаного відеоматеріалу.
200. Проведення експертизи доручено судовому експерту сектору криміналістичних та психологічних досліджень Сумського відділення ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» Кумеді Олені Павлівні, яка має вищу освіту зі спеціальності «Учитель української мови літератури та зарубіжної літератури» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «спеціаліст», науковий ступінь кандидата філологічних наук, вчене звання доцента, кваліфікацію судового експерта 5 класу за спеціальністю 1.2 «Лінгвістичне дослідження мовлення» (свідоцтво № 466-22/Д від 29 листопада 2022 року, видане кваліфікаційною палатою Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України від 29 листопада 2022 року, дійсне до 29 листопада 2025 року) i стаж експертної роботи з 2022 року.
201. У межах вказаної експертизи експертом вирішувались такі питання:
202. 1) який об`єктивний зміст цитати, що починається словами «Да хранимо державие наше российское» і завершується словами «сохрани их на многае лето», що міститься в протоколі огляду від 11 жовтня 2022 року відеоматеріалу на вебресурсі «YouTube» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3»;
203. Чи міститься в тексті цієї цитати інформація щодо: 
- виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту; виправдовування, заперечення тимчасової окупації частини території України? 
- глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України? 
204. 2) який об`єктивний зміст цитати, що починається словами «Ваше високопреосвященство» і завершується словами «сердечные поздравления с днем вашего 50-летнего юбилея», що міститься в протоколі огляду від 11 жовтня 2022 року відеоматеріалу на вебресурсі «YouTube» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3»? 
205. Чи міститься в тексті цієї цитати інформація щодо: 
- виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту; виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України? 
- глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України?
206. 30 березня 2023 року судовому експерту Кумеді О. П. надійшли додаткові матеріали - постанова про залучення спеціаліста від 16 березня 2023 року та науково-консультаційний висновок спеціаліста - кандидата історичних наук, в. о. завідувача кафедри історії України Сумського державного педагогічного університету ім. А. С. Макаренка Оліцького В. О. від 17 березня 2023 року (далі - Висновок від 01 листопада 2022 року).
207. Оліцький В. О. у своєму висновку від 01 листопада 2022 року зазначив, що «На підставі аналізу та тлумачення ключових понять та дій релігійного обряду у досліджуваних питаннях з`ясовано, що в наданих для аналізу матеріалах на відеозаписі богослужіння 25 вересня 2022 року в Свято-Миколаївському монастирі м. Верхнотур`є Свердловської області за участі митрополита Роменського і Буринського ОСОБА_8 (ОСОБА_1) наявні такі ознаки публічного моління за російську державу, її владу, військо та народ. 
Під час аналізу відеозапису богослужіння спеціаліст прийшов до висновку, що митрополит Роменський i Буринський ОСОБА_8 (ОСОБА_1 ) брав участь в відправі літургії 25 вересня 2022 року в Свято-Миколаївському монастирі м. Верхнотур`є в якості архієрея. Про це свідчить облачення та участь в обряді, виголошення виголосів, благословення хрестом віруючих, що характеризується виконанням притаманних архієрею функцій під час богослужіння.
Елемент відеозапису (3:28:00-3:28:09) підтверджує публічне моління за російську державу, її владу, військо та народ. Про це мова йде у виголосі «Да хранимо державие наше российское, властей, воинство и народу ее». Елемент відеозапису (3:28:54-3:28:55) підтверджує факт архієрейського моління митрополита Роменського і Буринського ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ) за озвучений виголос. Зокрема накладення на себе хресного знамення свідчить про те, що архієрей просить Бога виконати молитовне прохання, а не лише його слухає. Дані факти підтверджують публічну підтримку російської влади, держави, війська та народу.
Варто відзначити, що участь у даному соборному богослужінні мала публічний характер, а дії митрополита Роменського і Буринського ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ) мали свідомий характер, адже відправлення богослужінь в православній церкві відбувається відповідно до уставу та затверджених текстів богослужінь, відповідно митрополит Роменський і Буринський ОСОБА_8 ( ОСОБА_1 ), як православний архієрей, який мав намір взяти участь в даному заході не міг не знати, що будуть озвучені дані виголоси». 
208. Дослідивши поставлені питання, експерт Кумеда О. П. виснувала, зокрема, таке:
«1. В об`єктивному змісті цитати, що починається словами «Да хранимо державие наше российское» і завершується словами «сохрани их на многае лето» та міститься в протоколі огляду від 11 жовтня 2022 року відеоматеріалу на вебресурсі «YouTube» під назвою: «Божественная литургия 25 сентября 2022 року. Свято-Николаевский монастирь, г. Верхотурье», за покликанням (електронною адресою) у всесвітній мережі «Інтернет» ІНФОРМАЦІЯ_2 містяться два молитовні прохання-спонукання:
1) нехай буде збережена «наша» російська держава; 2) подай, Господи, мир, тишу, здоров`я, спасіння і всіляке сприяння владі, війську, народу, ігумену «Иерониму с братией», різним категоріям вірян та всім православним християнам, і збережи їх на многії літа. 
3 урахуванням науково-консультаційного висновку спеціаліста В. О. Оліцького , досліджуваний текстовий об`єкт містить інформацію щодо глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році».
209. 04 квітня 2026 року представником відповідача на пропозицію суду було надано на CD-диску копію запису відеоматеріалу, яка знаходиться на вебресурсі «YouTube» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3».
210. Зазначена копія запису відеоматеріалу була відтворена у судовому засіданні 23 червня 2026 року.
211. Проте, під час судового засідання представники позивача висловили заперечення, щодо можливості використання наданого представником відповідача запису на CD-диску, як доказу.
212. Відповідно до норм частини першої, другої та п`ятої статті 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
213. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
214. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
215. З огляду на те, що наданий представником відповідача до суду запис відеоматеріалу є копією, а не оригіналом, відповідність якої ставиться під сумнів представниками відповідача, Велика Палата дійшла висновку, що такий доказ не береться судом до уваги під час вирішення цієї справи.
216. Також Велика Палата звертає увагу, що 31 липня 2023 року СБУ до своїх пояснень додала висновок релігієзнавчої експертизи Статуту про управління УПЦ на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом, затвердженого наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 27 січня 2023 року № 11-8/11 (а. с. 104-113, том 2).
217. Відповідно до змісту зазначеного висновку, підставою проведення такої експертизи були:
- п. 2 рішення РНБОУ від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введеного в дію Указом № 820/2022;
- Наказ Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 23 грудня 2022 року № Н-39/11 «Про забезпечення проведення релігієзнавчої експертизи Статуту про управління УПЦ».
218. На підставі вказаного наказу Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 23 грудня 2022 року було утворено Експертну групу, головою якої обрано - завідувача відділенням релігієзнавства Інституту філософії імені Г. С. Сковороди НАН України, доктора філософських наук, професора Сагана О. Н., а секретарем - головного спеціаліста Відділу співпраці з релігійними спільнотами Державної служби України з етнополітики та свободи совісті Кочубея В. Ю.
219. Відповідно до узагальненого висновку релігієзнавчої експертизи, експертна група дійшла таких висновків:
«1. Прийняття нової редакції Статуту про управління УПЦ (від 27.05.2022) та Постанови Собору УПЦ не призвели до розриву церковно-канонічного зв`язку Української Православної Церкви із Російською Православною Церквою. Статус УПЦ як структурного підрозділу РПЦ, що користується певними правами самостійності, але не утворює автокефальну Церкву, залишається незмінним. 
2. УПЦ відносно РПЦ має церковно-канонічний зв`язок частини із цілим. Відносини УПЦ з РПЦ не є відносинами однієї самостійної (автокефальної) церкви з іншою самостійною автокефальною церквою. УПЦ також не має статусу автономної Церкви, який би визнавався іншими церквами, а, отже, з точки зору еклезіології та канонічного права є структурним підрозділом РПЦ, що має окремі права самостійного утворення без власної канонічної суб`єктності. 
3. Нинішня діяльність чи бездіяльність найвищих органів церковної влади та управління УПЦ свідчить про те, що УПЦ продовжує перебувати відносно РПЦ у відносинах підпорядкування. Вона не діє як самостійна (автокефальна) Церква і не проголошує власної самостійності (автокефалії). Жодних документів чи дій, які би свідчили про трансформацію УПЦ в самостійну відносно РПЦ релігійну організацію, членами Експертної групи не виявлено».
220. В контексті наведеного висновку релігієзнавчої експертизи важливо зауважити, що відповідно до змісту пункту 36 звіту 53 сесії Ради з прав людини ООН РПЦ підтримує агресивну політику рф та ідеологічно обґрунтовує ведення збройної агресії проти України.
221. Усі зазначені обставини у сукупності свідчать про те, що діяльність позивача, а саме вчинені ним як керівником єпархії УПЦ МП дії, могла створювати реальні та потенційні загрози національним інтересам України, зокрема у вигляді сприяння розколу суспільства за релігійною ознакою та поширення наративів, що підтримують збройну агресію рф.
222. Велика Палата не встановила підстав для обґрунтованого сумніву стосовно достовірності встановлених СБУ обставин. Зібрана інформація є достатньо задокументованою і не є довільними припущеннями.
223. У свою чергу доводи представника позивача про безпідставність аргументів відповідача, третьої особи та висновків КАС ВС у оскаржуваному рішенні не знайшли своїх підтверджень.
224. Таким чином, у матеріалах цієї справи є докази, які з достатнім ступенем переконливості здатні підтримати висновок про існування обставин, що є належними підставами для внесення СБУ пропозицій до РНБОУ щодо застосування санкцій до позивача.
(3) Перевірка правової кваліфікації та відповідності підстав статті 3 
Закону № 1644-VII
225. КАС ВС в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що ОСОБА_1 у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII є суб`єктом, на якого поширюються норми вказаного закону та, як наслідок, можуть бути застосовані санкції.
226. Представник позивача однією із підстав для скасування рішення суду першої інстанції зазначає помилковість таких його висновків з огляду на неможливість застосування санкцій до громадян України, до числа яких станом на час постановлення оскаржуваних указів Президента України відносився ОСОБА_1 . 
227. Велика Палата не може погодитись з доводами представника позивача, враховуючи таке.
228. Згідно із частиною другою статті 1 Закону № 1644-VII санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.
229. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII підставою для застосування санкцій є дії особи, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
230. Суд першої інстанції, відхиляючи аналогічні доводи позивача, врахував раніше викладений висновок Великої Палати у постановах від 06 липня 2023 року у справі № 9901/635/18 (спір у якій стосувався, з-поміж іншого, питання можливості застосування до громадянина України санкцій відповідно до Закону № 1644-VII) та від 17 грудня 2024 року у справах № 9901/203/21, № 9901/206/21 (спір у яких стосувався, зокрема, питання можливості застосування санкцій до юридичних осіб, що створені та зареєстровані за законодавством України).
231. Так, відповідно до правової позиції Великої Палати у зазначених справах текстуальний виклад пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII та його граматичне й логічне тлумачення дає підстави виснувати, що дію цього припису закону не обмежено за колом осіб, на що вказує вжите законодавцем у ньому формулювання «інших суб`єктів», а вирішальне значення для застосування санкцій має саме певна діяльність суб`єктів. Інакше кажучи, основним критерієм визначення суб`єкта, до якого можуть бути застосовані санкції, є його діяльність, указана у зазначеній нормі.
232. З огляду на викладене для вирішення питання про можливість застосування санкції до певного суб`єкта в контексті пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII слід з`ясувати, чи створюють його дії реальні та/або потенційні загрози правам та інтересам людини і громадянина, суспільства та держави. До того ж такі права та інтереси слід розглядати в широкому значенні як динамічні поняття, не охоплені конкретним нормативно-правовим визначенням.
233. Велика Палата вважає логічним, що передбачені Законом № 1644-VIІ санкції можуть бути застосовані до будь-якого суб`єкта (зокрема і громадян України безвідносно до наявності чи відсутності щодо них відповідного вироку та/або порушеного кримінального провадження за ознаками злочину, пов`язаного з посяганням на інтереси національної безпеки, територіальну цілісність, чи подібного до них правопорушення), якщо його дії створюють реальні та/або потенційні загрози правам та інтересам людини і громадянина, суспільства та держави. 
234. Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, зокрема викладені у пунктах 30.1-30.4 цієї постанови, та висновок суду щодо діяльності (поведінки) позивача, яка може створювати реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, зокрема розколу у суспільстві за релігійною ознакою, Велика Палата вважає правомірним віднесення ОСОБА_1 до суб`єктів, на яких поширюється дія Закону № 1644-VII в частині застосування до них санкцій.
235. Крім того, важливо зазначити, що Президент України Указом № 898/2022 від 28 грудня 2022 року з посиланням на пункт 26 статті 106 Конституції України, статті 17, 19 Закону № 2235-III, постановив вважати таким, що втратив громадянство України, зокрема, ОСОБА_1 , 1978 року народження, уродженця Республіки Молдова, який проживає у Запорізькій області.
236. Законність цього Указу Президента була предметом розгляду справи №990/312/23 за позовом ОСОБА_1 до Президента України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: СБУ та Державної міграційної служби України.
237. ОСОБА_1 позовні вимоги у справі № 990/312/23 обґрунтовував тим, що громадянство рф він набув 20 лютого 1996 року на підставі пункту «г» статті 18 чинного на той час закону рф «Про громадянство російської федерації». Крім того, стверджував, що набуття ним громадянства рф підтверджується відомостями з обліків «федеральної міграційної служби рф», відповідно до яких рішення про набуття ним громадянства рф було ухвалено 20 лютого 1996 року; його особистим підписом 20 вересня 2023 року заяви про підтвердження дати набуття громадянства рф - 20 лютого 1996 року; довідкою ТУ МВС росії у м. Москві від 25 жовтня 2023 року б/н.
238. Зазначав, що, оскільки набуття громадянства рф відбулось до досягнення ним повноліття, Указ Президента України про припинення його громадянства України є протиправним.
239. За результатом розгляду вказаної справи Касаційний адміністративний суд у постанові від 02 квітня 2025 року, яка залишена без змін постановою Великої Палати від 10 липня 2025 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
240. За встановленими у справі № 990/312/23 обставинами, висновок про наявність підстави для втрати ОСОБА_1 громадянства України ґрунтується на тому, що він добровільно набув громадянство російської федерації та 15 серпня 2016 року, тобто у повнолітньому віці, йому був виданий паспорт громадянина російської федерації серії НОМЕР_2 .
241. Отже, станом на час постановлення оскаржуваних указів Президента України № 820/2022 та № 43/2023 про застосування санкцій ОСОБА_1 перебував у громадянстві рф. 
242. Водночас станом на час постановлення указу Президента України № 43/2023 ОСОБА_1 вже втратив громадянство України.
243. Також варто зауважити, що Велика Палата у своїй постанові від 06 липня 2023 року у справі № 9901/376/21 за подібних обставин, а саме перебування громадянина України також у громадянстві рф, дійшла висновку, що така особа є фізичною особо - нерезидентом, до якої можуть бути застосовані санкції відповідно до Закону № 1644-VII. 
244. За наданою СБУ в межах розгляду цієї справи інформацією, ОСОБА_1 20 вересня 2022 року залишив територію України та прибув на територію російської федерації, громадянином якої також був, після чого на територію України вже не повертався.
245. Велика Палата наголошує, що поняття «потенційні загрози» у розумінні статті 3 Закону № 1644-VII не вимагає встановлення факту вчинення особою конкретного протиправного діяння та наявності обвинувального вироку суду. Достатнім є обґрунтований висновок про те, що діяльність особи, її зв`язки чи інші обставини створюють ризик для національної безпеки, який потребує превентивного реагування з боку держави. Санкції не є видом юридичної відповідальності за вчинене правопорушення. Це превентивні заходи, спрямовані на запобігання можливій шкоді національним інтересам України. Подібних за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду вже дійшла у постанові від 22 квітня 2025 року у справі № 9901/528/21.
246. Водночас превентивний характер санкцій не означає можливості їх свавільного застосування. Висновок про наявність потенційних загроз має ґрунтуватися на конкретних фактичних обставинах, які з достатнім ступенем переконливості свідчать про існування відповідного ризику. У цій справі такі обставини встановлено й належно задокументовано в матеріалах, зібраних СБУ.
247. Велика Палата також констатує, що представник позивача отримав допуск до матеріалів справи, які містять службову інформацію. Ці матеріали, надані СБУ, стали підставою для застосування санкцій до позивача та були доступні для ознайомлення. Отож позивачу забезпечено можливість ознайомитися з фактичним обґрунтуванням оскаржуваного Указу.
248. Отож правова кваліфікація дій позивача як таких, що створюють потенційні загрози національній безпеці у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII, є правильною.
(4) Оцінка пропорційності застосованих санкцій
249.  Відповідно до пункту 8 частини другої статті 2 КАС України суди перевіряють, чи прийняті рішення суб`єктів владних повноважень пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
250. Оцінюючи пропорційність застосованих до позивача санкцій, Велика Палата виходить з такого.
251. Санкції як економічні обмежувальні заходи є тимчасовими обмеженнями, які стосуються здебільшого втручання у право власності особи та мають превентивний характер.
Стандарти ЄСПЛ щодо втручання у право власності
252. Велика Палата звертає увагу на стандарти Конвенції щодо втручання у право на мирне володіння майном, закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
253. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми. Перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, висловлена в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі «East / West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) від 23 січня 2014 року).
254. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало воно легітимну мету, що випливає зі змісту цієї статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
255. Іншими словами, заходи втручання у право на мирне володіння майном мають відповідати таким умовам:
- втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для цього.
256. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий, і, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримано всіх трьох критеріїв.
Законність втручання
257. Велика Палата встановила, що втручання у право власності позивача ґрунтується на нормах Конституції України, Закону № 1644-VII, Закону № 183/98-ВР, рішеннях РНБОУ від 01 грудня 2022 року та від 24 січня 2023 року, указах Президента України № 820/2022 та № 43/2023.
258. Як зазначалось у цій постанові, процедура ухвалення оскаржуваного рішення відповідала вимогам законодавства, а фактичні підстави для застосування санкцій було належно встановлено, тому втручання у право власності позивача є законним у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Легітимна мета втручання
259. Велика Палата дійшла висновку, що втручання у право власності позивача шляхом застосування санкцій переслідувало легітимну мету забезпечення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, зокрема захисту національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України в умовах збройної агресії проти держави, що прямо відповідає пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
260. У пункті 48 ухвали від 19 листопада 2024 року про прийнятність заяви № 11575/24 Ю. М. Борзих проти України ЄСПЛ зауважив, що, розглядаючи питання про те, чи існує нагальна соціальна потреба у втручанні в права, гарантовані Конвенцією, ЄСПЛ повинен враховувати контекст відповідної Високої Договірної Сторони («Zdanoka проти Латвії» [GC], № 58278/00, пункт 121, ECHR 2006-IV, та «Valiullina та інші проти Латвії», № 56928/19 та 2 інші, пункти 200 та 204, 14 вересня 2023 року). Фактор часу також має значення (Vajnai, пункт 49).
261. Як зазначено в рішенні РНБО від 01 грудня 2022 року, воно ухвалювалося з метою забезпечення духовної незалежності України, недопущення розколу у суспільстві за релігійною ознакою, сприяння консолідації українського суспільства та захисту національних інтересів. Ця мета безпосередньо пов`язана з контролем за використанням майна відповідно до загальних інтересів у розумінні пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідає частині сьомій статті 41 Конституції України.
262. В умовах повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України протидія поширенню ідеологічних наративів, що підтримують агресора, обґрунтовування та виправдовування цієї агресії є невід`ємним складником захисту суспільної єдності й інформаційної безпеки держави. Такі заходи відповідають праву держави на самооборону, гарантованому статтею 51 Статуту ООН, та загальним інтересам суспільства, яке перебуває в умовах збройного конфлікту.
263. Водночас відповідно до частини сьомої статті 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди, зокрема, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
264. У постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 9901/294/19 Велика Палата звертала увагу на те, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції допускає реалізацію державою права вводити в дію такі закони, які вона вважає за потрібне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, що відповідає також частині сьомій статті 41 Конституції України.
Контекст збройної агресії російської федерації проти України та легітимність мети застосування санкцій
265. Для з`ясування легітимності мети застосування санкцій до ОСОБА_1 . Велика Палата вважає за необхідне проаналізувати той виняткової ваги контекст, у якому відбувається застосування Закону № 1644-VII, а саме збройну агресію російської федерації проти України.
266. Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку рф, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак [абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором (далі - Звернення)].
267. Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії рф (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року [абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)]. Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала рф державою-агресором (абзац шостий Звернення).
268. У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).
269. Третя фаза збройної агресії рф розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).
270. Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). Своїми протиправними діями рф заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, зокрема право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).
271. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини. Дії рф призвели до безпрецедентної гуманітарної кризи, загибелі десятків тисяч цивільних осіб та військовослужбовців, руйнування критичної інфраструктури та масового переміщення населення.
272. Генеральна Асамблея ООН 02 березня 2022 року визнала збройну агресію рф проти України у Резолюції ES-11/1 «Агресія проти України». Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
273. Міжнародний суд ООН 16 березня 2022 року у міждержавній справі України проти росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.
274. Верховна Рада України 14 квітня 2022 року визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
275. Парламентська Асамблея Ради Європи 27 квітня 2022 року ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
276. Європейський Парламент у резолюції від 23 листопада 2022 року визнав російську федерацію державою-спонсором тероризму та державою, яка використовує засоби тероризму. Парламентська Асамблея Ради Європи у резолюції 2463 (2022) від 13 жовтня 2022 року також визнала поточний режим в російській федерації терористичним.
277. ЄСПЛ у рішенні щодо прийнятності звернення від 30 листопада 2022 року у справі «Україна та Нідерланди проти росії» (Ukraine and the Netherlands v. russia, заяви № 8019/16, 43800/14 та 28525/20) встановив, що з квітня 2014 року винятково завдяки військовій присутності російська федерація здійснювала ефективний контроль над окремими районами Донецької та Луганської областей через свої збройні сили.
278. Резолюцією ES-11/6 від 23 лютого 2023 року «Принципи Статуту Організації Об`єднаних Націй, що лежать в основі всеосяжного, справедливого і тривалого миру в Україні» Генеральна Асамблея ООН підтвердила свою прихильність суверенітету, незалежності, єдності та територіальній цілісності України в межах її міжнародно визнаних кордонів, що включають її територіальні води, та наголосила на необхідності досягнення якнайшвидше всеосяжного, справедливого та тривалого миру в Україні відповідно до принципів Статуту ООН.
279. Міжнародний кримінальний суд 17 березня 2023 року видав ордери на арешт президента російської федерації та уповноваженої з прав дитини при президентові російської федерації за підозрою у вчиненні військових злочинів - незаконного депортування населення (дітей) та незаконного переміщення населення (дітей) з окупованих районів України до російської федерації.
280. Збройна агресія російської федерації проти України становить грубе порушення основоположних принципів міжнародного права, закріплених у Статуті ООН, зокрема принципу незастосування сили або загрози силою проти територіальної цілісності чи політичної незалежності будь-якої держави (пункт 4 статті 2 Статуту ООН) та принципу мирного вирішення міжнародних спорів (пункт 3 статті 2 Статуту ООН).
281. Резолюцією 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року «Визначення агресії» Генеральна Асамблея ООН встановила, що агресією є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної цілісності або політичної незалежності іншої держави. Стаття 3 цієї Резолюції визначає, що актом агресії, незалежно від оголошення війни, є, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави, будь-яка військова окупація або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи частини її.
282. Відповідно до статті 51 Статуту ООН Україна має невід`ємне право на індивідуальну самооборону у відповідь на збройний напад з боку російської федерації. Це право включає вжиття всіх необхідних заходів для захисту національної безпеки, територіальної цілісності та суверенітету держави.
Санкції як інструмент захисту національної безпеки в умовах збройної агресії
283. У контексті збройної агресії з боку російської федерації застосування Україною санкцій відповідно до Закону № 1644-VII є одним з інструментів реалізації права на самооборону та захисту національних інтересів держави.
284. Санкції спрямовані на запобігання використанню економічного потенціалу, ресурсів, фінансових активів осіб, які можуть становити загрозу національній безпеці, на підтримку агресії проти України, фінансування тероризму, підривної діяльності або іншої діяльності, що загрожує суверенітету, територіальній цілісності та незалежності України.
285. Як зазначено в преамбулі Закону № 1644-VII, цей Закон прийнято з огляду на «потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод».
286. У зв`язку із цим ЄСПЛ належним чином враховує загальний контекст, у якому було ухвалено Закон України «Про санкції» (рішення у справі «Хлаїфія та інші проти Італії» [ВП] (Khlaifia and Others v. Italy) [GC], заява № 16483/12, пункт 185, від 15 грудня 2016 року). Зокрема, на той момент держава-відповідач зіткнулася з безпрецедентними загрозами її національній безпеці та територіальній цілісності (пункти 5-7), які часто виходили за межі стандартних парадигм звичайної злочинної діяльності чи звичайного збройного конфлікту. Ці загрози вимагали швидкої реакції від органів державної влади України, яку самі лише традиційні кримінальні провадження забезпечити не могли. Закон України «Про санкції», як наголошено в його преамбулі (пункт 9), був спеціально розроблений для вирішення цих невідкладних потреб безпеки (пункт 95 рішення ЄСПЛ від 16 жовтня 2025 року у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України»).
287. Велика Палата звертає увагу на те, що міжнародна спільнота визнала право України застосовувати санкції як засіб захисту від агресії. Країни Європейського Союзу, Сполучені Штати Америки, Велика Британія, Канада, Австралія, Японія та багато інших держав запровадили власні санкції проти російської федерації, її посадових осіб, компаній та осіб, які підтримують або сприяють агресії росії проти України.
288. Рада Європейського Союзу з 2014 року прийняла численні рішення та регламенти про запровадження обмежувальних заходів (санкцій) у відповідь на дії російської федерації, що підривають або загрожують територіальній цілісності, суверенітету та незалежності України.
289. Сполучені Штати Америки через Міністерство фінансів (Office of Foreign Assets Control) також застосували масштабні санкції проти тисяч російських осіб та організацій, а також осіб, які сприяють обходу санкцій або підтримують російську військову машину.
290. Велика Палата наголошує, що у разі збройної агресії держава-жертва має не лише право, але й обов`язок перед своїми громадянами вжити всіх необхідних заходів для захисту національної безпеки, життя та здоров`я населення, територіальної цілісності та суверенітету.
291. Застосування санкцій як превентивного економічного інструменту захисту від загроз національній безпеці є легітимним засобом, що не суперечить міжнародному праву. Навпаки, такі заходи відповідають духу та букві Статуту ООН, який встановлює право держав на індивідуальну та колективну самооборону.
Специфіка санкцій під час міжнародного збройного конфлікту
292. Велика Палата звертає увагу на те, що санкції застосовуються Україною в умовах міжнародного збройного конфлікту, що надає їм особливого характеру порівняно зі звичайними економічними санкціями, які застосовуються державами в мирний час.
293. Відповідно до міжнародного гуманітарного права, зокрема Женевських конвенцій 1949 року та Додаткових протоколів до них, держави, що перебувають у збройному конфлікті, мають право вживати певних заходів щодо осіб, які можуть становити загрозу їхній безпеці.
294. Згідно із частиною четвертою статті 27 Четвертої Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року сторони конфлікту повинні застосовувати до осіб, що перебувають під захистом, таких заходів контролю чи безпеки, які будуть визнані за необхідні під час ведення війни.
295. Стаття 46 цієї ж Конвенції встановлює, що обмежувальні заходи, яких ужито стосовно осіб, що перебувають під захистом, будуть скасовані у найкоротший строк після припинення воєнних дій, якщо цього не було зроблено раніше. Обмежувальні заходи, яких ужито стосовно майна осіб, що перебувають під захистом, будуть скасовані у найкоротший строк після припинення воєнних дій відповідно до законодавства держави, яка затримує.
296. Стаття 5 Четвертої Женевської конвенції додатково визначає, що у випадках, коли на території сторони конфлікту остання пересвідчилася в тому, що окрему особу, що перебуває під захистом, насправді підозрюють у тому, що вона займається діяльністю, ворожою для безпеки держави, або що її залучено до такої діяльності, така окрема особа не має права заявляти про права й переваги, що надає ця Конвенція, через те, що вони, якби виконувалися на користь такої особи, були б такими, що завдають шкоди безпеці такої держави.
297. Ці приписи міжнародного гуманітарного права підтверджують право України як держави, що зазнала збройної агресії, застосовувати обмежувальні заходи щодо осіб, діяльність яких може становити загрозу національній безпеці, навіть якщо такі особи формально не є громадянами держави-агресора.
298. Велика Палата наголошує, що в умовах збройної агресії поняття «загроза національній безпеці» набуває особливого, розширеного значення. Воно охоплює не лише безпосередню підтримку військових дій противника, але й будь-яку діяльність, яка може сприяти економічному, фінансовому чи політичному посиленню держави-агресора або осіб, пов`язаних з нею, що в підсумку може бути використано для продовження агресії.
299. У цьому контексті застосування санкцій до осіб, які мають зв`язки з російською федерацією, її структурами чи особами, навіть якщо ці особи формально не є російськими громадянами, є виправданим та необхідним заходом захисту національної безпеки України.
Мета застосування санкцій до позивача
300. Ураховуючи зміст рішення РНБО від 01 грудня 2022 року «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», мета запровадження санкцій до ОСОБА_1 полягала в забезпеченні духовної незалежності України, недопущенні розколу у суспільстві за релігійною ознакою, сприянні консолідації українського суспільства та захисті національних інтересів в умовах військової агресії російської федерації проти України.
301. Зазначена мета прямо випливає з конституційного обов`язку держави захищати національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність (стаття 17 Конституції України), а також з приписів Закону України «Про санкції» (частина перша статті 1), який визначає санкції як інструмент захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності та запобігання порушенню прав і свобод громадян.
302. У контексті триваючої збройної агресії російської федерації проти України (яка визнана актом агресії Генеральною Асамблеєю ООН у резолюції ES-11/1 від 02 березня 2022 року) та з урахуванням задокументованої ролі російської православної церкви як ідеологічного інструменту підтримки цієї агресії (пункт 36 звіту 53-ї сесії Ради з прав людини ООН від червня - липня 2023 року) мета недопущення розколу суспільства за релігійною ознакою та запобігання поширенню наративів, що виправдовують або глорифікують агресора, є легітимною та має виняткову суспільну вагу.
303. Застосування санкцій саме до позивача, було спрямоване на:
1) запобігання можливому використанню його статусу, авторитету та майнових ресурсів для поширення наративів, що підтримують або виправдовують збройну агресію російської федерації проти України;
2) нейтралізацію потенційного каналу впливу на релігійне середовище в Україні з боку структур, які мають встановлений церковно-канонічний зв`язок підпорядкування російській православній церкві (висновок релігієзнавчої експертизи Статуту УПЦ, затверджений наказом Держетнополітики від 27 січня 2023 року № 11-8/11);
3) мінімізацію ризику розколу українського суспільства за релігійною ознакою в умовах війни, коли така діяльність може набувати ознак інформаційно-психологічної операції на користь держави-агресора;
4) захист конституційного ладу, громадського порядку та прав інших громадян на безпечне середовище, вільне від пропаганди виправдання агресії (статті 34, 35 Конституції України в системному зв`язку зі статтею 17);
5) забезпечення ефективного виконання державою обов`язку протидіяти загрозам національній безпеці, у тому числі превентивними заходами економічного характеру.
304. Конкретизуючи мету застосування санкцій до позивача, можна дійти висновку, що вона полягає саме в запобіганні ризику використання релігійного авторитету та пов`язаних з ним майнових і соціальних ресурсів для поширення наративів, сумісних з ідеологічною підтримкою агресора, що в умовах воєнного стану становить реальну загрозу суспільній згуртованості та інформаційній безпеці держави.
305. Водночас вона в жодному разі не полягала в покаранні за вчинений злочин (це завдання кримінального судочинства), а мала виключно превентивний характер - обмеження можливості використання економічних ресурсів та майнового потенціалу для діяльності, яка може опосередковано сприяти або не протидіяти загрозам національній безпеці в умовах війни.
306. Отож мета застосування до позивача оскаржуваних санкцій є легітимною, чітко визначеною в рішенні РНБОУ та указах Президента України, відповідає завданням, встановленим частиною першою статті 1 Закону України «Про санкції», та перебуває в межах конституційно допустимих обмежень прав і свобод людини в інтересах національної безпеки та захисту прав інших осіб (частина третя статті 64 Конституції України).
307. Велика Палата доходить переконання, що обраний спосіб досягнення цієї мети - застосування комплексу економічних обмежувальних заходів строком на п`ять років - не виходить за межі необхідного та допустимого втручання в умовах триваючої збройної агресії.
Пропорційність втручання легітимній меті
308. Велика Палата, вирішуючи питання, чи є втручання у право власності позивача пропорційним легітимній меті, зазначає про таке.
309. Принцип пропорційності встановлює, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законом і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка його зазнала. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між передбачуваною метою та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.
310. Під час оцінки пропорційності Велика Палата враховує такі обставини.
311. По-перше, застосовані до позивача санкції мають тимчасовий характер. Відповідно до рішень РНБОУ від 01 грудня 2022 року та від 24 січня 2023 року санкції до позивача було застосовано строком на п`ять років. Після закінчення цього строку обмеження автоматично припиняються, якщо не буде ухвалено нове рішення про їх продовження на підставі нових обставин.
312. По-друге, санкції не позбавляють позивача права власності на його майно. Застосовані обмеження стосуються тимчасового обмеження права користуватися та розпоряджатися активами на території України, запобігання виведенню капіталів за межі України, зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань, обмежень на здійснення певних операцій. Водночас позивач зберігає право власності на своє майно та може здійснювати права власника за межами України відповідно до законодавства інших держав (юрисдикцій).
313. По-третє, Закон № 1644-VII встановлює механізм дострокового скасування санкцій. Згідно із частиною сьомою статті 5 цього Закону рішення про скасування санкцій ухвалює орган, що прийняв рішення про їх застосування, у разі якщо застосування санкцій привело до досягнення мети їх застосування. Тож якщо обставини, які були підставою для застосування санкцій, зміняться, особа має можливість ініціювати перегляд рішення про санкції.
314. Велика Палата наголошує, що позивач не позбавлений права ініціювати перегляд рішення про застосування до нього санкцій у позасудовому порядку. Згідно із частинами шостою та сьомою статті 5 Закону № 1644-VII рішення про внесення змін до санкцій або їх скасування ухвалює орган, що прийняв рішення про їх застосування, за власною ініціативою або на підставі пропозицій уповноважених органів державної влади. Позивач має право звернутися до уповноваженого суб`єкта, визначеного частиною першою статті 5 Закону № 1644-VII, з обґрунтованою пропозицією про внесення на розгляд РНБО питання про скасування або зміну санкцій з огляду на зміну обставин, які стали підставою для їх застосування. Наявність такого механізму є додатковою гарантією забезпечення балансу між легітимною метою застосування санкцій та правами особи й підтверджує тимчасовий, а не остаточний характер запроваджених обмежень.
315. Велика Палата звертає увагу, що зазначений позасудовий механізм скасування санкцій не є суто теоретичною можливістю, а реально функціонує в практиці РНБОУ та Президента України. Так, рішенням РНБОУ від 04 жовтня 2025 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведеним у дію Указом Президента України від 04 жовтня 2025 року № 749/2025, з переліку фізичних осіб, до яких застосовано санкції на підставі попередніх рішень РНБОУ, виключено низку осіб, зокрема й громадянина Французької Республіки ОСОБА_7 ( ОСОБА_7 ), щодо якого санкції було запроваджено Указом Президента України від 19 лютого 2023 року № 82/2023. Цей приклад підтверджує, що передбачений Законом № 1644-VII механізм перегляду та скасування санкцій є дієвим інструментом, який забезпечує можливість коригування рішень про застосування обмежувальних заходів з урахуванням зміни обставин або переоцінки наявних підстав.
316. По-четверте, несприятливі наслідки застосування санкцій до позивача є виправданими з огляду на легітимну мету захисту національної безпеки України. Як зазначалося вище, матеріалами справи підтверджено наявність обставин, які створювали потенційні загрози національній безпеці. За таких умов обмеження майнових прав позивача є необхідним та адекватним засобом реагування на виявлені загрози.
317. Велика Палата звертає увагу на позицію, викладену в своїй постанові від 13 січня 2021 року у справі № 9901/405/19, згідно з якою з огляду на встановлені судами обставини та те, що втручання у право мирного володіння майном позивача не позбавляє його права власності, а лише тимчасово - на чітко визначений строк - обмежує можливість реалізації цього права в Україні, таке втручання є пропорційним легітимній меті та не становитиме надмірного тягаря для позивача.
318. Відповідно до встановлених обставин Велика Палата дійшла висновку, що несприятливі для позивача наслідки запроваджених до нього санкцій є виправданими та пропорційними цілям, на які спрямовані рішення РНБОУ та оскаржувані укази Президента України. Застосовані санкції дозволяють досягнути легітимної мети захисту національної безпеки України без надмірного обмеження прав позивача.
319. Таким чином, втручання у право власності позивача шляхом застосування санкцій відповідає всім трьом критеріям, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції: ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є пропорційним цій меті.
(5) Оцінка свавільності
320. Розглядаючи питання, чи не є оскаржуване рішення про застосування санкцій до позивача свавільним, Велика Палата зазначає про таке.
321. Поняття свавілля є однією з фундаментальних категорій у правовій системі, яка протиставляється принципу правовладдя (верховенства права). Згідно із частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Свавілля органів державної влади є антиподом верховенства права і означає здійснення владних повноважень усупереч їх призначенню, без належних підстав, без урахування конкретних обставин справи або з порушенням принципів розумності, справедливості та добросовісності.
322. У Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд України зазначив, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.
323. Європейська комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів правовладдя віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
324. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен навести чітко і зрозуміло обсяг такої дискреції; не відповідатиме правовладдю, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен окреслити обсяг будь-якої дискреції та спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
325. Стосовно заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено про те, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватися у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення істотно несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям правовладдя.
326. У контексті аргументів апеляційної скарги Велика Палата вважає за необхідне звернутись і до практики ЄСПЛ щодо питання здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень.
327. Так, ЄСПЛ послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом правовладдя, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 02 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
328. Велика Палата переконана, що свавілля як правова категорія характеризується сукупністю ознак, які дозволяють відмежувати законне здійснення дискреційних повноважень від їх свавільної реалізації. До таких ознак свавілля належать:
1) відсутність фактичних підстав для ухвалення рішення - рішення було ухвалено без будь-яких об`єктивних обставин, які б його обґрунтовували, або на підставі недостовірної, неперевіреної інформації;
2) невідповідність фактичних обставин законним підставам - встановлені обставини не підпадають під приписи закону, на які посилається орган під час ухвалення рішення; має місце неправильне застосування норм матеріального права;
3) явна невідповідність рішення принципам розумності та справедливості - рішення є очевидно необґрунтованим, непропорційним або таким, що не відповідає загальновизнаним стандартам справедливості;
4) дискримінаційний характер рішення - застосування до особи заходів, які не застосовуються до інших осіб, які перебувають у подібній ситуації, без об`єктивних підстав для такого розрізнення;
5) використання повноважень з метою, відмінною від встановленої законом, - формально рішення може відповідати букві закону, але фактично воно спрямоване на досягнення цілей, які не визначені відповідною нормою права (зловживання правом);
6) явна непропорційність заходу - застосовані обмеження є надмірними порівняно з метою, яку потрібно досягти; особа несе індивідуальний і непомірний тягар;
7) необґрунтоване ігнорування істотних обставин справи - орган під час ухвалення рішення не врахував важливі факти, які мали істотне значення для справедливого вирішення питання.
Перевірка на наявність фактичних підстав
329. Як установлено в цій постанові, рішення про застосування санкцій до позивача ґрунтується на конкретній фактичній інформації, зібраній СБУ з використанням контррозвідувальних, пошукових, режимних та адміністративно-правових заходів у межах повноважень, визначених Законом № 2229-XII. Велика Палата дослідила надані СБУ документи, зокрема ті, що містять інформацію з обмеженим доступом, висновок судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення від 18 квітня 2023 року № 284, науково-консультаційний висновок спеціаліста Оліцького В. О. та висновок релігієзнавчої експертизи Статуту про управління УПЦ, і встановила наявність достатньої фактичної основи для висновку про створення діяльністю позивача потенційних загроз національній безпеці України. Зібрана інформація не є бездоказовими припущеннями, а базується на задокументованих фактах.
330. Отже, перша ознака свавілля - відсутність фактичних підстав для ухвалення рішення - у цій справі не встановлена.
Перевірка на відповідність фактичних обставин законним підставам
331. Установлені обставини (участь позивача як керуючого Роменською єпархією УПЦ МП у Божественній літургії 25 вересня 2022 року на території держави-агресора, виголошення та підтримка виголосів на підтримку російської держави, її влади, її війська, а також вчинення дій, що очевидно засвідчують публічну підтримку) підпадають під підставу, визначену пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII, а саме дії особи, що створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, зокрема у виді розколу суспільства за релігійною ознакою. Правова кваліфікація цих обставин як підстави для застосування санкцій є правильною.
332. Отже, друга ознака свавілля - невідповідність фактичних обставин законним підставам - також не встановлена.
Перевірка на відповідність принципам розумності та справедливості
333. Рішення про застосування санкцій до позивача ухвалено РНБОУ за результатами розгляду обґрунтованих пропозицій СБУ, введене в дію Указами Президента України в установленому законом порядку і з дотриманням процедурних вимог. Рішення відповідає легітимній меті захисту духовної незалежності та суспільної єдності в умовах збройної агресії російської федерації, розпочатої у 2014 році й переросла у повномасштабне вторгнення у 2022 році. З огляду на встановлену роль російської православної церкви як інструмента ідеологічної підтримки агресії (пункт 36 звіту 53-ї сесії Ради з прав людини ООН), застосування превентивних обмежувальних заходів до керівника єпархії, підпорядкованої Московському патріархату, який публічно підтримав державу-агресора та її злочинні дії, є розумним і виправданим кроком. Санкції застосовано на визначений строк (п`ять років) з можливістю дострокового скасування в разі досягнення мети їх застосування, що свідчить про виваженість рішення.
334. Отже, немає третьої ознаки свавілля - явної невідповідності рішення принципам розумності та справедливості.
Перевірка на дискримінаційний характер
335. Велика Палата не встановила обставин, які б свідчили про дискримінаційний, вибірковий характер рішення про застосування санкцій до позивача. Згідно з додатком до рішення РНБОУ від 01 грудня 2022 року персональні санкції застосовано не персонально до ОСОБА_1 (пункт 8 додатку), а до переліку фізичних осіб, чия діяльність, за оцінкою компетентних органів, пов`язана з підтримкою чи структурним підпорядкуванням Московському патріархату в умовах збройної агресії рф. Включення позивача до цього переліку відбулося на підставі конкретної інформації про обставини, що стосуються саме його особистої поведінки під час богослужіння на території держави-агресора, а не за формальною ознакою належності до певної категорії осіб. Матеріали справи не дають підстав для висновку про вибірковий підхід під час формування переліку осіб, до яких застосовано санкції цим рішенням РНБОУ.
336. Отже, четверта ознака свавілля - дискримінаційний характер рішення - не встановлена.
Перевірка на використання повноважень за призначенням
337. Санкції до позивача застосовано з метою, визначеною в рішенні РНБОУ від 01 грудня 2022 року, а саме забезпечення духовної незалежності України, недопущення розколу суспільства за релігійною ознакою, сприяння консолідації українського суспільства та захист національних інтересів, що прямо відповідає меті, встановленій статтею 1 Закону № 1644-VII. Матеріалами справи не встановлено обставин, які б свідчили, що фактичною метою застосування санкцій було переслідування позивача за його віросповідання чи належність до православної церкви як такої, а не за конкретні дії на підтримку агресора; навпаки, СБУ прямо зазначила, що саме зайняття посади ієрарха УПЦ МП і участь у богослужінні на території рф не є підставою для застосування санкцій, а підставою є конкретні вислови і дії позивача під час богослужіння (пункт 10 цієї постанови).
338. Отже, немає п`ятої ознаки свавілля - використання повноважень з метою, відмінною від встановленої законом.
Перевірка на пропорційність заходу
339. Велика Палата здійснила детальну перевірку пропорційності застосованих до позивача санкцій і дійшла висновку, що санкції є пропорційними легітимній меті захисту національної безпеки та духовної незалежності України, мають тимчасовий характер, не позбавляють позивача права власності на майно, передбачають можливість дострокового скасування та не покладають на позивача індивідуального і непомірного тягаря.
340. Отже, шоста ознака свавілля - явна непропорційність заходу - не встановлена.
Перевірка на врахування істотних обставин справи
341. Велика Палата встановила, що під час ухвалення рішення про застосування санкцій до позивача СБУ, РНБОУ та Президент України врахували усі істотні обставини справи, зокрема висновки лінгвістичної та релігієзнавчої експертиз, а також матеріали кримінального провадження № 22022200000000165. Доводи позивача про заперечення факту вчинення відповідних дій були предметом розгляду й додатково перевірені Великою Палатою шляхом отримання пояснень СБУ і висновку судового експерта, однак не спростували обґрунтованості висновку про наявність підстав для застосування санкцій.
342. Отже, сьома ознака свавілля - необґрунтоване ігнорування істотних обставин справи - не встановлена.
Загальний висновок про відсутність свавілля
343. За результатами всебічної перевірки оскаржуваних рішень про застосування санкцій до ОСОБА_1 за критеріями, що характеризують свавілля, Велика Палата дійшла висновку про те, що не встановила будь-яких ознак свавільного характеру цих рішень.
Індивідуалізація обґрунтування Указів та компенсаторний характер судового перегляду
344. Окремої уваги Великої Палати потребує питання індивідуалізації обґрунтування рішень про застосування санкцій до позивача та співвідношення між обсягом такого обґрунтування в тексті публічних актів і повнотою наступного судового перегляду. Це питання постає з висновків ЄСПЛ у рішенні від 16 жовтня 2025 року у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України».
345. У зазначеному рішенні ЄСПЛ зауважив, що рішення РНБОУ не містили індивідуалізованих обґрунтувань, а механічно відтворювали підстави для застосування обмежень, встановлені відповідним розділом Закону № 1644-VII, без пояснення того, як саме вони застосовуються до конкретної особи (пункт 98 рішення). ЄСПЛ наголосив, що, хоча за конкретних обставин могло бути прийнятним, щоб оскаржувані рішення не включали всіх фактичних і правових деталей, було важливо, щоб особа мала можливість з`ясувати суть причин їх застосування та підготувати свою правову аргументацію.
346. Велика Палата констатує, що текст рішень РНБОУ від 01 грудня 2022 року та від 24 січня 2023 року, а також Указів Президента України № 820/2022 та № 43/2023 містить лише загальне формулювання мети застосування санкцій (забезпечення духовної незалежності, недопущення розколу суспільства за релігійною ознакою) та зазначення позивача в додатку за прізвищем, без конкретизації безпосередньо в тексті рішення чи указу того, які саме дії позивача (участь у богослужінні 25 вересня 2022 року, зміст виголосів, вчинення конклюдентних дій) стали підставою для висновку про загрозу з його боку.
347. Велика Палата визнає, що відсутність такої конкретизації безпосередньо в тексті публічного акта є недоліком, який не повністю узгоджується зі стандартами обґрунтування індивідуальних обмежувальних заходів, сформульованими ЄСПЛ у рішенні у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України». Належне обґрунтування рішення про застосування санкцій до конкретної особи має бути доступним такій особі принаймні в обсязі, достатньому для з`ясування суті причин запровадження обмежень і підготовки правової позиції.
348. Водночас Велика Палата доходить висновку, що в цій справі зазначений недолік був повною мірою компенсований повноцінним судовим переглядом, який включав:
- забезпечення представникам позивача допуску до матеріалів справи з обмеженим доступом (листів СБУ від 01 грудня 2022 року № 4/710/дск та від 09 грудня 2022 року № 4/728дск), які стали фактичною основою для застосування санкцій;
- можливість позивача надати пояснення, заперечення та власну правову аргументацію щодо встановлених обставин, зокрема шляхом заперечення участі позивача в богослужінні та зіставлення протоколів допиту свідків;
- дослідження судом першої інстанції доказової бази, на якій ґрунтувалося рішення про застосування санкцій;
- повноцінний судовий перегляд Великою Палатою фактичної основи, правової кваліфікації, пропорційності та відсутності ознак свавілля в межах апеляційного провадження, включно з витребуванням і переглядом відеозапису богослужіння, поставленням додаткових запитань судовому експерту та отриманням додаткових пояснень СБУ.
349. Тож позивач отримав реальну можливість з`ясувати суть підстав застосування санкцій, оспорити їх і домогтися судової оцінки індивідуального обґрунтування обмежувальних заходів, що відповідає вимозі ефективного судового захисту в розумінні статті 13 Конвенції.
350. Водночас Велика Палата наголошує, що зазначений компенсаторний механізм не є універсальним способом подолання недостатнього обґрунтування рішень про застосування санкцій. Надалі від РНБОУ та Президента України очікується наведення в рішенні РНБОУ та указі про введення його в дію принаймні стислого, узагальненого викладення основних підстав застосування санкцій до конкретної особи, сформульованого з дотриманням балансу між вимогами ефективного судового захисту і необхідністю охорони інформації з обмеженим доступом.
351. У цій справі недостатня індивідуалізація в тексті оскаржуваних Указів не є самостійною підставою для їх скасування, оскільки індивідуальне обґрунтування реально наявне в матеріалах справи, було досліджене судом першої інстанції та повторно перевірене Великою Палатою в апеляційному порядку. Отже, у цій справі дотримано баланс між державним інтересом охорони відомостей з обмеженим доступом та правом позивача на ефективний судовий захист.
Оцінка аргументів позивача
352. Під час апеляційного розгляду справи представник позивача заперечував участь ОСОБА_1 у Божественній літургії 25 вересня 2022 року в Свято-Миколаївському монастирі (м. Верхотур`є, Свердловська область, російська федерація) а також можливість використання в межах розгляду цієї справи як доказ протоколів допиту свідків у кримінальному провадженні. Крім того, адвокат позивача зауважував на відсутності висновку портретної експертизи.
353. Із цього приводу Велика Палата зазначає, що, по-перше, судовий контроль у справах про санкції не вимагає застосування стандартів доказування, притаманних кримінальному провадженню (наявність обвинувального вироку, виключно допустимі в кримінальному процесі докази тощо). Санкції за своєю правовою природою є превентивним заходом, а не видом юридичної відповідальності (частина перша статті 1 Закону № 1644-VII).
354. По-друге, наявні у матеріалах справи докази, а саме копії:
- листів СБУ від 01 грудня 2022 року № 4/710/дск та від 09 грудня 2022 року № 4/728дск (з грифом «Для службового користування»), які містили узагальнену контррозвідувальну інформацію та стали підставою для внесення пропозицій до РНБО;
- акта огляду від 10 жовтня 2022 року № 5/3/3-13027дск;
- матеріалів кримінального провадження № 22022200000000165 від 06 жовтня 2022 року, зокрема повідомлення про підозру позивачу від 05 липня 2023 року у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 436-2 КК України;
- висновку судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення Сумського відділення ННЦ «ІСЕ ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України від 18 квітня 2023 року № 284, який встановив, що вислови позивача під час Божественної літургії 25 вересня 2022 року в Свято-Миколаївському монастирі (м. Верхотур`є, Свердловська область, російська федерація) глорифікують осіб, які здійснюють збройну агресію проти України;
- висновку спеціаліста - кандидата історичних наук Оліцького В. О. щодо конклюдентних дій позивача (накладання хресного знамення) як вираження публічної підтримки російської влади, держави, війська та народу;
- висновку релігієзнавчої експертизи Статуту про управління УПЦ на наявність церковно-канонічного зв`язку з Московським патріархатом, затвердженого наказом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від 27 січня 2023 року № 11-8/11 (пункт 2 висновку),
з достатнім ступенем переконливості підтверджують факт участі позивача у богослужінні 25 вересня 2022 року на території російської федерації та характер його висловів і дій.
355. Відсутність портретної експертизи не є вирішальною, оскільки сукупність інших доказів не залишає обґрунтованих сумнівів у достовірності встановлених обставин.
356. Велика Палата вважає за необхідне зауважити, що саме по собі повідомлення про підозру не є самостійною підставою для застосування санкцій. Водночас обставини, зафіксовані в матеріалах кримінального провадження № 22022200000000165, становлять частину комплексної доказової бази, на яку спиралися СБУ та РНБОУ під час підготовки та ухвалення рішень у грудні 2022 - січні 2023 років.
357. Стосовно доводів позивача про відсутність у рішенні РНБОУ та зазначених указах конкретного обґрунтування, чому санкції застосовано саме на п`ять років, а також про неможливість перевірки ефективності санкцій через невизначеність мети, Велика Палата вказує про таке.
358. Частина третя статті 5 Закону № 1644-VII передбачає строк застосування персональних санкцій до п`яти років. Застосування максимального строку є дискреційним повноваженням РНБОУ за умови, що мета санкцій (запобігання загрозам національній безпеці) ще не досягнута або ризик зберігається.
359. У рішенні РНБОУ від 01 грудня 2022 року чітко визначено мету - забезпечення духовної незалежності, недопущення розколу суспільства за релігійною ознакою, сприяння консолідації українського суспільства та захист національних інтересів в умовах військової агресії. У рішенні від 24 січня 2023 року підтверджено, що мета ще не досягнута, що й стало підставою для внесення змін (продовження строку).
360. Таким чином, мета та строк застосованих санкцій були обґрунтовані триваючим характером загрози та превентивного призначення санкцій.
361. Оцінивши всі наведені позивачем доводи, Велика Палата вважає, що жоден із них не спростовує наявності в матеріалах справи достатньої фактичної основи для висновку про створення позивачем потенційних загроз національним інтересам і національній безпеці України в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII.
362. Тому аргументи позивача щодо відсутності підстав для застосування санкцій підлягають відхиленню як такі, що не відповідають установленим у справі обставинам та правильному тлумаченню застосовного законодавства.
363. У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач звертав увагу на те, що текст Указів № 820/2022 та № 43/2023, а також відповідних рішень РНБОУ не містить посилання на конкретний пункт частини першої статті 3 Закону № 1644-VII, на підставі якого до позивача застосовано санкції, та не наводить опису конкретних дій, які стали приводом для такого рішення.
364. Велика Палата вже надала оцінку цьому доводу, визнавши, що відсутність індивідуалізованого обґрунтування безпосередньо в тексті оскаржуваних рішень і указів справді є недоліком за стандартами, сформульованими ЄСПЛ у рішенні у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України», однак цей недолік був повністю компенсований повноцінним судовим переглядом фактичної основи застосування санкцій, здійсненим судом першої інстанції та Великою Палатою в апеляційному порядку. З цих підстав зазначений довід позивача не може бути самостійною підставою для скасування оскаржуваних Указів, хоча й обґрунтовано вказує на недолік мотивування самого рішення суб`єкта владних повноважень, вже усунутий у порядку судового контролю.
365. Представник позивача також посилався на те, що на його адвокатські запити, скеровані до СБУ, Кабінету Міністрів України, апарату РНБОУ, Національного банку України, Державної служби фінансового моніторингу України, Міністерства культури та інформаційної політики України, а також Офісу Президента України, не було отримано підтверджень наявності обставин, що стали підставою для застосування санкцій.
366. Велика Палата відхиляє цей аргумент. Чинне законодавство України не покладає на органи державної влади обов`язку розкривати особі, до якої застосовано санкції, зміст інформації з обмеженим доступом, яка стала підставою для відповідного рішення, у відповідь на адвокатський запит поза межами судового провадження. Гарантією захисту прав позивача в такому разі є право на звернення до суду, яким позивач скористався. У межах цього провадження здійснено дослідження відповідних матеріалів СБУ (у режимі обмеженого доступу) на предмет достатності фактичного підґрунтя для застосування санкцій. Отже, позивачу забезпечено ефективний судовий захист, що є визначальним для дотримання стандартів статті 13 Конвенції, попри відсутність вичерпної відповіді на позасудові запити його представника.
367. Доводи позивача про те, що його було позбавлено можливості висловити свою позицію до моменту ухвалення рішення про застосування санкцій (порушення принципу участі особи у прийнятті рішення, визначеного пунктом 9 частини другої статті 2 КАС України), Велика Палата також не бере до уваги з таких підстав.
368. Специфіка процедури застосування персональних санкцій за Законом № 1644-VII, зумовлена метою невідкладного та ефективного реагування на наявні й потенційні загрози національній безпеці (преамбула цього Закону), об`єктивно виключає можливість завчасного повідомлення особи про розгляд питання застосування до неї обмежувальних заходів та отримання її позиції до ухвалення відповідного рішення. Попереднє повідомлення особи, стосовно якої розглядатиметься питання застосування превентивних заходів безпеки, здатне нівелювати саму мету таких заходів, надавши їй можливість уникнути їх наслідків (виведення активів, зміну місця перебування тощо). Проте, позивачу забезпечено судовий захист в межах цього провадження, у якому Велика Палата здійснила повний перегляд обґрунтованості застосованих санкцій, включно з фактичною основою, на яку посилалась СБУ.
369. Стосовно доводу апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив те, чи дійсно позивач вчинив дії, які ставляться йому за провину, Велика Палата зазначає таке.
370. Саме з метою усунення цього недоліку мотивування рішення суду першої інстанції Велика Палата самостійно здійснила повне дослідження фактичної основи застосування санкцій, включно з переглядом та оцінкою відеоматеріалу, поставленням додаткових питань судовому експерту та отриманням додаткових пояснень від СБУ. За результатами цього дослідження встановлено, що подія вчинення позивачем дій, які стали підставою для застосування санкцій, підтверджується сукупністю належних, допустимих і достатніх доказів. Отже, довід апеляційної скарги в цій частині спростовується повним переглядом обставин справи, здійсненим Великою Палатою в цій постанові.
371. Доводи представника позивача про неможливість застосування санкцій до ОСОБА_1 з посиланням на те, що частина друга статті 1 
Закону № 1644-VII нібито обмежує коло суб`єктів, до яких можуть застосовуватися санкції, лише іноземцями, особами без громадянства та суб`єктами терористичної діяльності, а тому громадянин України міг би підпадати під дію цього Закону виключно за умови встановлення його причетності до терористичної діяльності, Велика Палата відхиляє з підстав, викладених у пунктах 44-49 цієї постанови.
372. Додатково Велика Палата зауважує, що таке тлумачення суперечило б меті Закону № 1644-VII, викладеній у його преамбулі та статті 1, оскільки ставило б ефективність державної реакції на загрози національній безпеці в залежність виключно від формального статусу особи (громадянство), а не від суті її діяльності, що не узгоджується ні з буквальним, ані з системним тлумаченням пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, який використовує широке поняття «інших суб`єктів» без обмеження за критерієм громадянства. До того ж, як установлено обставинами справи № 990/312/23 та цієї справи, ОСОБА_1 на час видання оскаржуваних Указів був також громадянином російської федерації, тобто мав ефективний правовий зв`язок з державою-агресором, що додатково спростовує довід про неможливість застосування до нього санкцій.
373. Оцінивши наведені в цьому розділі додаткові доводи апелянта, Велика Палата дійшла висновку, що жоден з них не спростовує встановленої в цій справі достатньої фактичної основи для застосування санкцій та не свідчить про порушення процедурних, змістовних чи пропорційних меж дискреції, наданої Президенту України, РНБОУ та СБУ Законом № 1644-VII.
Загальні висновки щодо обґрунтованості застосування санкцій
374. Президент України в межах наданих йому дискреційних повноважень здійснив оцінку наявних та потенційних ризиків для національної безпеки і зробив висновок про доцільність уведення рішення РНБОУ в дію з метою захисту національних інтересів України.
375. Велика Палата, здійснивши повноцінну перевірку фактичних підстав, правової обґрунтованості та пропорційності застосування санкцій до позивача відповідно до стандартів, викладених у цій постанові, зробила висновок, що під час ухвалення оскаржуваних рішень (указів) Президент України не вийшов за межі наданих йому дискреційних повноважень, реалізував їх у спосіб, встановлений законами України, на підставі достатньої фактичної основи та з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав позивача і легітимною метою захисту національної безпеки. Такі рішення Президента України не мають ознак свавільних.
376. У зв`язку із чим Велика Палата погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що немає правових підстав для задоволення позову, проте робить такий висновок на підставі повноцінної перевірки обґрунтованості застосування санкцій відповідно до стандартів судового контролю, визначених з урахуванням рішення ЄСПЛ у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України».
377. Президент України, РНБОУ і СБУ, враховуючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні та потенційні загрози, використали свої повноваження з належною метою, а саме захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України.
378. Ураховуючи викладене, Велика Палата вважає, що Президент України, видавши укази № 820/2022 та № 43/2023 в оскаржуваній частині, діяв у межах своїх конституційних повноважень, у порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто пропорційно.
379. Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин з огляду на право, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, Велика Палата погоджується з висновком КАС ВС про невстановлення правових підстав для задоволення позовних вимог.
380. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції (з урахуванням уточнень, викладених у цій постанові), а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
381. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
382. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
383. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (абзац перший частини другої статті 317 КАС України).
384. Велика Палата зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Проте у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції не здійснив повноцінної перевірки наявності достатньої фактичної основи для висновку про існування реальної чи потенційної загрози з боку позивача, а судовий контроль значною мірою обмежився формальною перевіркою повноважень та процедури введення санкцій в дію.
385. Такий підхід, хоча й не призвів до неправильного вирішення спору по суті в цій конкретній справі, не відповідає конкретизованим стандартам судового перегляду, сформульованим у постанові Великої Палати від 28 квітня 2026 року у справі № 990/224/23 з урахуванням висновків ЄСПЛ у рішенні від 16 жовтня 2025 року у справі «ТОВ «М.С.Л.» проти України».
386. Водночас Велика Палата, самостійно дослідивши матеріали справи в повному обсязі, включаючи документи для службового користування, виснувала про наявність у справі достатньої фактичної основи для застосування санкцій до позивача. Обставини, встановлені в матеріалах СБУ, у своїй сукупності обґрунтовано свідчать про потенційну загрозу національним інтересам і національній безпеці України в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1644-VII.
387. Отже, хоча мотивування рішення суду першої інстанції потребує уточнення та доповнення з урахуванням викладених у цій постанові стандартів судового перегляду, остаточний висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильним і ґрунтується на матеріалах справи.
388. З урахуванням викладеного Велика Палата вважає, що немає підстав для скасування рішення КАС ВС та ухвалення нового рішення. Неправильне застосування норм матеріального права у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції не вплинуло на правильність резолютивної частини рішення та не призвело до неправильного вирішення спору по суті. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню шляхом зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції. Натомість резолютивну частину цього рішення потрібно залишити без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
389. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
390. Оскільки Велика Палата не змінює судове рішення та не ухвалює нове по суті позовних вимог, то перерозподіл судових витрат не здійснюється.
391. Пункти 159-180 цієї постанови містять інформацію з обмеженим доступом.
Керуючись статтями 139, 266, 308, 310, 315, 317, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 травня 2025 року в адміністративній справі № 990/109/23 змінити. 
Викласти мотивувальну частину рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 травня 2025 року в адміністративній справі № 990/109/23 в редакції цієї постанови.
У решті рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 
Головуючий суддя С. О. Погрібний
Суддя-доповідачка Т. Г. Стрелець
Судді: О. О. Банасько М. В. Мазур
О. В. Білоконь Н. М. Мартинюк
О. Л. Булейко К. М. Пільков
О. А. Губська Н. С. Стефанів
А. А. Ємець О. В. Ступак
В. В. Король І. В. Ткач
О. В. Кривенда В. Ю. Уркевич