РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця

11 вересня 2026 р.  Справа № 120/15798/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Свентуха Віталія Михайловича, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення 58 сесії 8 скликання Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області від 09.10.2025 року №13.9.5 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється за заявою ОСОБА_2 ".
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду, постановленою суддею Воробйовою І.А. від 14.11.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
18.03.2026 представник позивача подав заяву, в якій, посилаючись на неподання відповідачем відзиву, заперечень чи клопотань щодо позовної заяви, просив на підставі частини четвертої статті 159 КАС України кваліфікувати таку бездіяльність як визнання позову.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду, постановленою суддею Воробйовою І.А. від 27.04.2026 року витребувано:
- у позивача докази, які підтверджують, що на земельній ділянці із кадастровим номером 0520210100:01:157:0029, яка знаходиться за адресою Заводська, 10 Б, м. Бар, Вінницька область перебуває належне йому на праві власності майно; належним чином завірену копію проекту землеустрою щодо земельної ділянки із кадастровим номером 0520210100:01:157:0029, яка знаходиться за адресою Заводська, 10 Б, м. Бар, Вінницька область;
- у відповідача належним чином завірену копію проекту землеустрою щодо земельної ділянки із кадастровим номером 0520210100:01:157:0029, яка знаходиться за адресою Заводська, 10 Б, м. Бар, Вінницька область.
01.05.2026 року представником позивача на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів долучено копії технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 0520210100:01:157:0029; рішення про затвердження технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки з кадастровим номером 0520210100:01:157:0029; витягу з реєстру будівельної діяльності.
В свою чергу, відповідачем не виконано вимог ухвали суду про витребування доказів від 27.04.2026 року.
Розпорядженням керівника апарату Вінницького окружного адміністративного суду №223 від 23 червня 2026 року, у зв`язку із тим, що суддя Воробйова Інна Анатоліївна відповідно до наказу Вінницького окружного адміністративного суду №019-К від 19.06.2026 виключена зі штату Вінницького окружного адміністративного суду, призначений повторний автоматизований розподіл справи №120/15798/25.
За результатами повторного автоматизованого розподілу, адміністративну справу №120/15798/25 передано на розгляд судді Свентуху В.М.
Ухвалою суду адміністративну справу прийнято до провадження.
Згідно із частиною 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.
Відповідно до частини 7 статті 18 КАС України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та ухвали про прийняття адміністративної справи до провадження було доставлено відповідачу до його електронного кабінету, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Втім, як у встановлений судом строк, так і станом на дату ухвалення рішення відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.
Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року у справі №640/22958/21 дійшов висновку, що довідка про доставку електронного листа є допустимим доказом, що підтверджує вручення стороні судового рішення, надісланого в електронній формі.
Відповідно до положень частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.
04.09.2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється із 03.10. - "Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури" на 11.02. - "Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості", площею 0,3809 га, кадастровий номер 0520210100:01:157:0029, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, рішенням 58 сесії 8 скликання Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області від 09.10.2025 року №13.9.5 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється із 03.10. - "Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури" на 11.02. - "Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості", площею 0,3809 га, кадастровий номер 0520210100:01:157:0029, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням рекомендовано ОСОБА_1 розробити документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки згідно технічної документації щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,3809 га, кадастровий номер 0520210100:01:157:0029, затвердженої рішенням 57 сесії Барської міської ради 8 скликання від 14.08.2025 №10.5.1. 
Вважаючи дане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі - ЗК України), а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Статтею 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктами "а", "б" статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина 1 статті 122 ЗК України).
Відповідно до частини 2 статті 20 ЗК України віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо:
- земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу;
- земельних ділянок приватної власності - їх власниками.
Зміна цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності, віднесених до категорій земель житлової та громадської забудови, земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення, а також земельних ділянок (крім земельних ділянок, розташованих на територіях, об`єктах природно-заповідного фонду, та земельних ділянок лісогосподарського призначення), на яких розташовані будівлі, споруди, що є у приватній власності землекористувача, який використовує земельні ділянки на правах постійного користування, оренди, емфітевзису, суперфіцію, може здійснюватися землекористувачем.
Статтею 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі:
- проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) та/або надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
- технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок у разі поділу та/або об`єднання земельних ділянок.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, наведений у статті 123 ЗК України перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є вичерпним. При цьому рішення про відмову має містити конкретні фактичні та правові підстави його прийняття, які давали б заявнику можливість встановити, у чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законодавства або відповідної документації.
Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,3809 га з кадастровим номером 0520210100:01:157:0029, розташована за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, м. Бар, вул. Заводська, 10-Б, є сформованою та має цільове призначення 03.10 - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.
04.09.2025 ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Барської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зміною її цільового призначення на 11.02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав №332679324 ОСОБА_1 на праві приватної власності належить розташований на цій земельній ділянці виробничий будинок загальною площею 1230,8 кв.м, до складу якого входять адміністративна будівля, підвал, будівля столярного цеху, гараж, складські будівлі та інші споруди.
Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам для містобудівних потреб допускається за умови, що відповідні земельні ділянки розташовані в межах території, щодо якої затверджено принаймні один із таких видів містобудівної документації на місцевому рівні:
- комплексний план, складовою частиною якого є план зонування території;
- генеральний план населеного пункту, складовою якого є план зонування території;
план зонування території як окремий вид містобудівної документації на місцевому рівні, затверджений до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель";
- детальний план території.
Обмеження щодо передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним або юридичним особам, визначені цією частиною, не поширюються, зокрема, у разі розташування на земельній ділянці будівлі (споруди), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи.
Крім того, відповідно до частини 2 статті 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності, зокрема, у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Отже, наявність на земельній ділянці належного позивачу нерухомого майна надає йому право звернутися до органу місцевого самоврядування з метою оформлення права користування земельною ділянкою без проведення земельних торгів.
Суд також враховує, що технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,3809 га з кадастровим номером 0520210100:01:157:0029 затверджено рішенням 57 сесії 8 скликання Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області від 14.08.2025 року №10.5.1.
Водночас, із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що, відмовивши позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, Барська міська рада рекомендувала йому розробити документацію із землеустрою щодо поділу зазначеної земельної ділянки.
Проте, оскаржуване рішення не містить посилань на невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам конкретного закону, прийнятого відповідно до нього нормативно-правового акта, генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, схеми землеустрою чи проекту землеустрою щодо впорядкування території населеного пункту.
У рішенні також не наведено обставин, які зумовлюють необхідність поділу земельної ділянки та не зазначено, у чому полягає неможливість розроблення проекту землеустрою щодо відведення всієї земельної ділянки.
При цьому, необхідність попереднього поділу сформованої земельної ділянки не передбачена статтею 123 ЗК України як самостійна підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення.
Рекомендація щодо розроблення документації із землеустрою про поділ земельної ділянки без наведення відповідних фактичних і правових підстав не може вважатися належним обґрунтуванням відмови в розумінні статті 123 ЗК України.
Матеріали справи не містять доказів того, що місце розташування земельної ділянки або заявлене позивачем цільове призначення не відповідають вимогам законодавства чи містобудівної документації.
Крім того, відповідач не направив суду відзив на позовну заяву та не надав заперечень стосовно наведених позивачем у позові обставин про протиправність рішення 58 сесії 8 скликання Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області від 09.10.2025 року №13.9.5 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється за заявою ОСОБА_2 ".
Відповідно до частини 4 статті 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Таким чином, керуючись частиною 4 статті 159 КАС України, суд кваліфікує неподання відзиву на позовну заяву відповідачем, як визнання позову.
Частина 2 статті 77 КАС України покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення.
В контексті наведених норм суд констатує, що відповідач не спростував доводів позивача та не довів правомірності оскаржуваного рішення, що у сукупності з установленими обставинами свідчить про наявність підстав для його скасування
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що рішення 58 сесії 8 скликання Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області від 09.10.2025 року №13.9.5 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється за заявою ОСОБА_2 " є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється із 03.10. - "Для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури" на 11.02. - "Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості", площею 0,3809 га, кадастровий номер 0520210100:01:157:0029, яка знаходиться за адресою: вул. Заводська 10-Б, м. Бар, Жмеринський район, Вінницька область, суд зазначає наступне.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
У даному випадку застосуванню підлягає правовий висновок Верховного Суду у постанові №823/106/18 від 15 червня 2021 року, який полягає у наступному.
За загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив в його задоволенні.
З іншого боку, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту із землеустрою (прийняти рішення такого змісту), якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом і немає обґрунтованих сумнівів вважати, що він надасть дозвіл, розглянувши заяву повторно.
Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.
У даному випадку, відповідачем при розгляді заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою не досліджено усіх обставин та умов, необхідних для надання такого дозволу, а лише рекомендовано розробити документацію із землеустрою щодо поділу спірної земельної ділянки.
Виходячи із обставин цієї справи суд враховує, що оскаржене позивачем рішення не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою.
При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх визначених Законом підстав у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.
Тобто, в межах розгляду цієї справи суд не може дійти остаточного висновку про те, чи ті обставини, які зазначені в оскаржуваному рішенні є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для надання відповідного дозволу. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розроблення проекту із землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх умов необхідних для видачі дозволу, призведе до втручання в дискреційні повноваження.
Згідно частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати понесені позивачем у розмірі 1211,20 грн. підлягають відшкодуванню в сумі 605,60 грн. тобто пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області.
Вирішуючи питання про відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).
Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача подано до суду: договір про надання правничої допомоги №10-2025 від 18.03.2025 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) по договору №10-2025 від 18.03.2025 року, прибутковий касовий ордер №10 від 07.11.2025 року на суму 40000,00 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера №10 від 07.11.2025 року про оплату 40000,00 грн., ордер на надання правничої допомоги Серія АВ №1247508.
Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, співмірність обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
У той же час, суд дійшов висновку, що розмір понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн. не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Крім того Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням обставин справи, а саме: справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, виходячи характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо), кількості сторін та відсутності інших учасників у справі, суд вважає розмір вартості наданих послуг неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн., що відповідає вимогам розумності та співмірності.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд-

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення 58 сесії 8 скликання Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області від 09.10.2025 року №13.9.5 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється за заявою ОСОБА_2 ".
Зобов`язати Барську міську раду Жмеринського району Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2025, подану його представником Маршуком Михайлом Костянтиновичем, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач: Барська міська рада Жмеринського району Вінницької області (майдан Святого Миколая, 18, м. Бар, Вінницька область, 23000, ЄДРПОУ 04051017).

Суддя Свентух Віталій Михайлович