ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5479/26 Справа № 180/3/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О.С. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О. 
суддів – Городничої В.С., Петешенкова М.Ю.
при секретарі – Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2026 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що позивач він тривалий час знаходився у трудових відносинах з ВАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». За час роботи на даному підприємстві він отримав хронічні професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював. Тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм, недосконалість технологічних процесів, відсутність денного освітлення, несприятливий мікроклімат, важка фізична праця, вимушена робоча поза сприяли розвитку професійних захворювань. Крім того, за час роботи на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, форми Н-1 від 18 травня 2012 року та актом розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 18 травня 2012 року. 
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, номер витягу 74/25/2507/В від 19 листопада 2025 року, номер рішення 74/25/2507/Р ОСОБА_2 визначено 55% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та 10% втрати професійної працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві, разом 65% втрати працездатності. З 31 жовтня 2025 року встановлено III групу інвалідності за професійним захворюванням. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду з огляду на вину підприємства, яке не створило безпечних умов праці, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в сумі 1 003 052,00 грн без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів. 
Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок травми на виробництві – 50000,00 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок отриманого професійного захворювання – 150000,00 грн, а всього – 200000,00 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керувався принципом розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Тому розмір моральної шкоди суд оцінив у сумі 200 000,00 грн, з яких: 150 000,00 грн - за отримане професійне захворювання, 50 000,00 грн - за отриману травму на виробництві.
В апеляційній скарзі АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Представник скаржника в апеляційній скарзі посилався на те, що позивачем не наведено жодних обставин, які свідчили б про можливість застосування хоча б одного з пунктів, передбачених ч. 2 ст. 1167 ЦК України, як підстави відповідальності АТ «Марганецький ГЗК» за завдану моральну шкоду, у зв`язку з чим заявлений у позовній заяві розмір моральної шкоди в сумі 1 003 052,00 грн є необґрунтованим та жодним чином не підтвердженим, а доводи позивача зводяться до суб`єктивних мотивів задля збільшення цього розміру. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 знаходився у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого на даний час є Акціонерне товариство «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки Серії НОМЕР_1 , заведеної 18 травня 2001 року на позивача.
Під час роботи на підприємстві, а саме 12 травня 2012 року, позивач отримав травму на виробництві, а саме: ЗЧМТ, струс головного мозку, забій шийного відділу хребта, перелом лівої малогомілкової кістки, що підтверджується Актами форми Н-1, Н-5.
За вказаним нещасним випадком складено Акти за формою Н-1 та Н-5 від 18 травня 2012 року.
Також позивач, працюючи на цьому підприємстві, отримав і професійні захворювання, які обумовлені умовами, в яких він працював, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) ОСОБА_2 від 20 серпня 2025 року (Форма П-4).
Відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (номер витягу 74/25/2507/В від 19 листопада 2025 року, номер рішення 74/25/2507/Р) ОСОБА_2 з 31 жовтня 2025 року визначено ступінь втрати професійної працездатності, зокрема професійне захворювання - 55% встановлено з 11 червня 2025 року; нещасний випадок на виробництві — 10% встановлено з 12 травня 2012 року. З 31 жовтня 2025 року встановлено третю групу інвалідності. Дата повторного оцінювання — 01 листопада 2026 року.
У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Крім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію.
Виходячи з медичних документів, а саме: акта № 19/6 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, який стався 12 травня 2012 року о 9 год. 20 хв., акта розслідування нещасного випадку, який стався 12 травня 2012 року о 9 год. 20 хв., акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач отримав професійні захворювання та травму на виробництві у зв`язку з небезпечними умовами праці, низьким рівнем техніки безпеки та впливом комплексу виробничих шкідливих факторів на шахті.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід керуватися принципами розумності та справедливості. Суд врахував стан здоров`я позивача, втрату ним професійної працездатності, встановлення інвалідності, вину підприємства, а також характер і обсяг фізичних та душевних страждань, зазнаних внаслідок травми на виробництві та професійного захворювання. Оскільки ушкодження здоров`я призвели до істотних вимушених змін у життєвих зв`язках позивача та обмежили можливості його соціальної реабілітації, суд першої інстанції вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 200 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, з яких: 150 000,00 грн — за ушкодження здоров`я через професійне захворювання, та 50 000,00 грн — за отриману травму на виробництві.

Позиція апеляційного суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі ст. 3 Конституцією України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частина 1 статті 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Згідно з частинами першою та п`ятою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
За змістом пункту 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Отже, колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди в загальній сумі 200 000,00 грн, стягнутої судом першої інстанції, враховуючи доводи позовної заяви, тяжкість наслідків, які настали для здоров`я позивача, їх незворотність, розмір втрати працездатності, відсутність покращення його стану, а також тривалий характер страждань. Позивач відчуває постійний фізичний дискомфорт, обмежений у можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у його життєві стосунки.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про необґрунтованість розміру стягнутої моральної шкоди.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані та підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів чинним законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» — залишити без задоволення.
Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року  — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 07 липня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 16 липня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича 

М.Ю. Петешенкова