ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2241/26
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1737/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Супруна О.П.,
суддів: Разгуляєвої О.В., Стельмаха А.П.,
секретар: Шапко В.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.06.2026 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

У С Т А Н О В И В :

22.04.2026 ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулася до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 172 477,42 грн.
Позов мотивувала тим, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.08.2017 із відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні в органі державної виконавчої служби. Проте відповідач належним чином обов`язок зі сплати аліментів не виконував, унаслідок чого станом на 21.04.2026 утворилася заборгованість у розмірі 172 477,42 грн, визначена розрахунком державного виконавця. Посилаючись на положення статті 196 Сімейного кодексу України, позивач зазначала, що розмір нарахованої нею пені за період із серпня 2017 року по лютий 2025 року перевищує суму заборгованості, а тому просила стягнути пеню в межах 100 % заборгованості, тобто в сумі 172 477,42 грн.
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області своїм рішенням від 12.06.2026 частково задовольнив позов ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнувши з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період із серпня 2017 року по лютий 2025 року в розмірі 80 000,00 грн, відмовивши в іншій частині позовних вимог, а також стягнув з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 793,39 грн, а іншу частину судового збору в розмірі 931,38 грн відніс на рахунок держави. 
Рішення суд мотивував тим, що відповідач допустив прострочення виконання обов`язку зі сплати аліментів, у зв`язку з чим відповідно до статті 196 Сімейного кодексу України в позивача виникло право на стягнення неустойки (пені). Установивши, що розрахунок пені, поданий позивачем, є правильним, а її розмір перевищує суму заборгованості зі сплати аліментів, суд дійшов висновку про можливість її стягнення в межах 100 відсотків заборгованості. Разом із тим, урахувавши, що відповідач у лютому 2025 року був призваний на військову службу під час мобілізації, заборгованість зі сплати аліментів на час розгляду справи була повністю погашена, а також беручи до уваги застосування до нього державним виконавцем штрафів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», суд, керуючись частиною другою статті 196 Сімейного кодексу України, зменшив розмір неустойки (пені) до 80 000,00 грн, визнавши такий розмір справедливим, розумним і таким, що відповідає обставинам справи.
29.06.2026 до Чернігівського апеляційного суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , у якій апелянт просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.08.2017 та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір неустойки (пені), не врахувавши, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, а її повне погашення після відкриття провадження у справі не спростовує факту порушення аліментного обов`язку та не позбавляє одержувача аліментів права на стягнення пені. Також зазначає, що проходження відповідачем військової служби не є підставою для зменшення його відповідальності, оскільки заборгованість утворилася до мобілізації, а штрафи, накладені в межах виконавчого провадження, та неустойка (пеня), передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України, мають різну правову природу, застосовуються в межах різних правових механізмів і не виключають один одного. У зв`язку з цим уважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення частини другої статті 196 Сімейного кодексу України та необґрунтовано зменшив розмір пені до 80 000,00 грн, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За правилами частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення неустойки (пені), проте, із урахуванням повного погашення заборгованості, проходження відповідачем військової служби, а також застосування до нього штрафів у межах виконавчого провадження, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені до 80 000,00 грн.
Суд установив, що Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області своїм рішенням від 25.01.2013 розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17.02.2009 Відділом актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, актовий запис № 45 (а.с. 8).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 у сторін від шлюбу є спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).
17.08.2017 Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області видав судовий наказ у справі № 742/2347/17, яким стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , у розмірі однієї четвертої частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 04.08.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).
15.09.2017 старший державний виконавець Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Бойко М.В. відкрила виконавче провадження № 54709863 з примусового виконання зазначеного судового наказу (а.с. 10).
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження державним виконавцем неодноразово застосовувалися передбачені частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» заходи впливу. Зокрема, постановою від 31.01.2019 на відповідача накладено штраф у розмірі 20 % суми заборгованості, що становив 5 974,49 грн, постановою від 09.05.2023 – у розмірі 7 150,76 грн, а постановою від 25.02.2025 – у розмірі 7 111,80 грн (а.с. 46-48).
Відповідно до первісного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем, станом на лютий 2025 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становила 172 477,42 грн (а.с. 11-13).
Згідно з наданим позивачем розрахунком неустойки (пені), нарахованої за прострочення сплати аліментів за період із серпня 2017 року по лютий 2025 року, її загальний розмір становив 1 566 867,49 грн (а.с. 14-21).
Відповідно до копії довідки військової частини НОМЕР_2 від 21.02.2025 ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у Збройних Силах України (а.с. 43). 
Згідно з копією довідки військової частини НОМЕР_3 від 09.05.2026 № 2007 ОСОБА_2 станом на дату видачі довідки проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 (а.с. 44).
Як убачається з оновленого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного старшим державним виконавцем Прилуцького відділу державної виконавчої служби ОСОБА_4 21.04.2026, після призову відповідача на військову службу заборгованість зі сплати аліментів почала погашатися, та станом на 21.04.2026 її залишок становив 25 269,44 грн, а станом на 01.06.2026 заборгованість була погашена відповідачем у повному обсязі (а.с. 49-50).
Із останнього розрахунку вбачається, що державним виконавцем за період примусового виконання судового наказу до відповідача неодноразово застосовувалися штрафи за наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір яких становив 34 510,35 грн.
Частиною другою статті 51 Конституції України встановлений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей до їх повноліття, а повнолітніх дітей – піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Зазначене конституційне положення закріплює один із основоположних принципів сімейного права – взаємний обов`язок членів сім`ї щодо матеріальної підтримки, який ґрунтується на засадах відповідальності батьків за належне забезпечення умов життя, розвитку та виховання дитини. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей має конституційний характер, є безумовним і не залежить від їхнього матеріального становища, працездатності чи інших обставин, окрім випадків, прямо передбачених законом.
Наведені положення Конституції України дублюються в статті 180 Сімейного кодексу України (далі – СК України), відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За правилами частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.  Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.  Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.  Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Ці конституційні приписи конкретизовані у частині першій статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
Конституційний Суд України неодноразово наголошував, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий суд, зокрема в рішеннях від 26.06.2013 № 5-рп/2013 та від 15.05.2019 № 2-р(ІІ)/2019.
Отже, у разі ухвалення судового рішення про стягнення аліментів обов`язок батьків щодо утримання дитини набуває характеру обов`язку з виконання судового рішення, порушення якого тягне за собою застосування встановлених законом заходів примусового виконання та цивільно-правової відповідальності.
Так, відповідно до частини четвертої статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Одним із видів такої відповідальності є стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, яка має компенсаційний характер та спрямована на забезпечення належного виконання платником аліментів покладеного на нього обов`язку щодо утримання дитини.
Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти винну поведінку платника аліментів, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні рішення суду про їх стягнення. Таке ухилення може виражатися як у прямій відмові від сплати аліментів, так і в інших діях чи бездіяльності, які фактично унеможливлюють виконання цього обов`язку, зокрема приховуванні заробітку (доходу), зміні місця роботи чи проживання без повідомлення державного виконавця або вчиненні інших дій, спрямованих на уникнення виконання судового рішення.
Згідно зі статтею 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
За змістом частини четвертої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частин 3, 8, 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 661/905/19 зроблено висновок про те, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються до регулювання сімейних правовідносин. Стягнення неустойки (пені), передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Оскільки СК України не визначає випадків, за яких вина платника аліментів виключається, до таких правовідносин підлягають застосуванню положення цивільного законодавства про вину. Відповідно до статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Таким чином, саме на платника аліментів покладається обов`язок доведення відсутності своєї вини у несплаті (неповній сплаті) аліментів, а недоведення таких обставин є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 196 СК України.
Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02.11.2016 у справі № 6-1554цс16, від 16.03.2016 у справі № 6-2589цс15, від 03.02.2016 у справі № 6-1477цс15 та від 16.03.2016 у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Таким чином, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого – обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
У цій справі відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів за період, за який позивачем заявлено вимогу про стягнення пені. При цьому зі змісту поданих представником відповідача письмових пояснень убачається, що відповідач не заперечував наявності заборгованості, її розміру та порядку обрахунку, проте просив зменшити розмір пені, вирахувавши суми штрафів, накладених на нього державним виконавцем, а саме з 172 477,42 грн до 137 967,07 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, що є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої статтею 196 СК України.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до первісного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем, станом на лютий 2025 року заборгованість   ОСОБА_2 зі сплати аліментів становила 172 477,42 грн. Після призову на військову службу відповідачем заборгованість була поступово погашена, а станом на 01.06.2026 – сплачена в повному обсязі, що підтверджується оновленим розрахунком заборгованості.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що передбачене частиною першою статті 196 СК України право позивача на стягнення з відповідача неустойки (пені) у зв`язку з простроченням сплати аліментів є доведеним та підлягає судовому захисту.
Разом із тим, погоджуючись із наявністю підстав для зменшення розміру неустойки, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром такого зменшення, оскільки покладені в основу рішення мотиви не повною мірою узгоджуються з положеннями частини другої статті 196 СК України та фактичними обставинами справи.
Так, відповідно до частини другої статті 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК умов – повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, суд повинен надати оцінку обставинам, які характеризують матеріальний та сімейний стан платника аліментів для визначення справедливого та пропорційного розміру відповідальності.
Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, зменшуючи розмір пені, суд першої інстанції врахував характер допущеного відповідачем порушення, зміну обставин після виникнення заборгованості, проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації, подальше повне погашення заборгованості зі сплати аліментів, а також застосування до відповідача державним виконавцем штрафів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», та дійшов висновку про необхідність зменшення розміру неустойки до 80 000 грн.
Колегія суддів наголошує, що самі по собі проходження відповідачем військової служби після виникнення заборгованості, її подальше погашення чи зміна життєвих обставин не свідчать про наявність передбачених частиною другою статті 196 СК України підстав для істотного зменшення розміру неустойки. Крім того, як убачається з матеріалів справи, відповідач, заперечуючи проти заявленого розміру пені, просив лише врахувати вже застосовані до нього штрафи та зменшити розмір неустойки саме на їх суму.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 196 СК України у разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що штрафи, застосовані до відповідача відповідно до частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», та неустойка (пеня), передбачена статтею 196 СК України, не підлягають взаємному врахуванню, оскільки, незважаючи на різну правову природу цих заходів відповідальності, їх співвідношення безпосередньо врегульовано абзацом другим частини першої статті 196 СК України, який передбачає врахування вже застосованих штрафів при визначенні максимального розміру пені.
Законодавець передбачив механізм урахування застосованих до боржника штрафів шляхом обмеження максимального розміру пені різницею між сумою заборгованості та сумою таких штрафів. 
Інших обставин (зміна матеріального або сімейного стану платника аліментів), які б відповідно до частини другої статті 196 СК України давали підстави для зменшення розміру неустойки, матеріали справи не містять. Тому суд першої інстанції зробив помилкове тлумачення даної норми права щодо диспозитивного права суду самостійно визначати можливість зменшення неустойки, заливши поза увагою необхідність оцінки при цьому матеріального або сімейного стану платника аліментів.
Таким чином, з урахуванням уже застосованих до відповідача штрафів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 137 967,07 грн.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та про наявність підстав для застосування положень статті 196 СК України. Разом із тим суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині визначення розміру пені, яка підлягає стягненню, оскільки безпідставно зменшив її понад межі, установлені абзацом другим частини першої статті 196 СК України, за відсутності обставин, які відповідно до частини другої цієї статті виправдовували б таке зменшення.
За правилом пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки допущене судом першої інстанції порушення стосується виключно визначення розміру пені, що підлягає стягненню, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині шляхом збільшення розміру неустойки (пені) до 137 967,07 грн, із залишенням рішення в іншій частині без змін.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру задоволених позовних вимог, підлягає зміні і розподіл судового збору за розгляд справи судом першої інстанції. Окрім того, із урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та звільнення позивача від сплати судового збору за її подання, із відповідача також підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції пропорційно розміру задоволених вимог.
Отже, із урахуванням часткового задоволення позову на суму 137 967,07 грн, що становить 79,99 % від заявленої ціни позову, із відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при поданні позову ставка судового збору становила 1 % ціни позову, що дорівнює 1 724,77 грн (172 477,42 грн х 1 %), з відповідача підлягає стягненню 79,99 % цієї суми, тобто 1 379,52 грн (1 724,77 грн х 79,99 %).
За подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Таким чином, судовий збір за подання апеляційної скарги в цій справі становить 2 587,16 грн, а з огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 2 069,90 грн.
Керуючись ст. ст. 367-369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Змінити рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.06.2026 у справі № 742/2241/26, збільшивши розмір неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 80 000,00 грн до 137 967,07 грн, а розмір судового збору, стягнутого на користь держави, – із 793,39 грн до 1 379,52 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 2 069,90 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не оскаржується, крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 09.09.2026.

Головуючий: О.П. Супрун

Судді: А.П. Стельмах

О.В. Разгуляєва