Окрема думка
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа № 591/3720/24
провадження № 51-1461 км 26
02 липня 2026 року колегією суддів Верховного Суду у складі головуючої ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було розглянуто у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16 травня 2025 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 14 січня 2026 року, у кримінальному провадженні № 42023200000000184 від 22 вересня 2023 року за обвинуваченням  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 16 травня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 14 січня 2026 року вказаний вирок суду щодо ОСОБА_5 залишив без змін.
За результатами касаційного розгляду касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалу Сумського апеляційного суду від 14 січня 2026 року стосовно засудженого ОСОБА_5 скасовано. Призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Однак з таким рішенням колегії суддів не погоджуюсь, оскільки вважаю, що  доводи, детально наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 у певній мірі хоча і заслуговують на увагу, з підстав зазначених у постанові колегії суддів, однак на мою думку, у цілому не спростовують законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, з огляду на таке. 
Статтею 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглядалося в порядку спеціального судового розгляду з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»), який усних показань суду не надавав, письмових заяв, протестів та клопотань на адресу суду не надсилав.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, та кваліфікацію його дій за цією нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у їх сукупності, зокрема:
- протоколу огляду та відеозапису з мережі «Інтернет», на якому зафіксоване інтерв`ю ОСОБА_5 (з фіксацією на відеозапису його добровільної згоди на це), у ході якого він підтвердив свою добровільну участь як громадянина України у складі зс рф;
? інформації УДМС України в Сумській області, згідно з якою ОСОБА_5 документований паспортом громадянина України, а питання щодо припинення його громадянства не вирішувалося;
? інформації про перетин кордону ОСОБА_5 від 14 грудня 2023 року;
? інформації Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими, згідно з якою 31 грудня 2022 року ОСОБА_5 передано до рф, чим фактично і підтверджувалася участь ОСОБА_5 в бойових діях проти України в складі зс рф, тобто на боці ворога, його потрапляння в полон ЗСУ та обмін як військовополоненого;
? документів стосовно проходження служби ОСОБА_5 у складі Державної прикордонної служби України;
? копій документів щодо громадянства ОСОБА_5 , проходження ним служби.
При цьому, як убачається з вироку, суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для визнання протоколу огляду з відеозаписом до нього недопустимим доказом, зазначивши, що, по-перше, на записі зафіксовано не слідчу дію, а інтерв`ю, отримане оглядом з мережі «Інтернет», а по-друге, відеозаписом зафіксовано добровільну згоду на інтерв`ю і, крім того, ним підтверджено обставини участі громадянина України в збройних формуваннях ворога проти України, потрапляння в полон ЗСУ та обмін ОСОБА_5 як військовополоненого, що доведено й іншими доказами.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , дійшов висновку про правильність прийнятого рішення та залишив вирок без змін, навівши в ухвалі відповідні мотиви такого судового рішення.
Так, суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками місцевого суду, зазначив в ухвалі, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами. 
При цьому апеляційний суд, спростовуючи доводи захисника про недопустимість доказу, а саме протоколу огляду від 06 березня 2024 року з додатком у вигляді відеозапису, навів відповідні обґрунтування свого рішення, зазначивши про те, що:
? згідно зі ст. 111 КК державна зрада - це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України. Однією з форм державної зради є перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту. Перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту, та є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України. У конкретних випадках цей злочин може полягати в добровільному зайнятті посади в незаконних органах влади на окупованих територіях, участі у будь-яких воєнізованих ворожих формуваннях, передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням агресора або провадженні господарської діяльності у взаємодії з ворогом;
? ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, яке належить до злочинів проти основ національної безпеки України, доказами в зазначеній категорії кримінальних проваджень є, зокрема, електронні (цифрові) докази, як-от: матеріали фотозйомки, звуко-, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані), що містяться у тому числі у відкритих мережах (інтернет, різні засоби масової інформації, соціальні мережі);
? відповідно до ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 цієї статті, можуть належати, зокрема: матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані); складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії;
? згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети;
? положеннями ч. 1 ст. 237 КПК визначено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів;
? за матеріалами кримінального провадження прокурор, відповідно до статей 36, 93, 104 -107, 223, 237 КПК, провів огляд відеозапису під назвою « ОСОБА_5 , « ОСОБА_6 », перешол на другую сторону/ ІНФОРМАЦІЯ_1 » у мережі «Інтернет» на відеохостингу «YouTube», зробивши скриншот, стенограму розмови й завантаживши відеофайл, який є додатком до протоколу огляду, оформленим згідно з вимогами КПК;
? огляд зазначеного відеозапису в мережі «Інтернет» проведено з дотриманням вимог ст. 237 КПК, зафіксовано (за допомогою функцій скриншоту, друку та запису на технічні носії інформації) зміст відображеної на відеохостингу в мережі «Інтернет», як електронних документах, інформації, що підтверджувала існування обставин, які підлягали доказуванню в цьому кримінальному провадженні, тому відсутні підстави для визнання вказаного вище протоколу, у якому зафіксовано хід і результати огляду відеозапису, недопустимим і неналежним доказом, оскільки ці фактичні дані отримано в порядку, передбаченому КПК;
? сторона захисту в ході судового розгляду провадження не надала жодних відомостей для спростування цієї інформації і не аргументувала, що інформація, надана органом досудового розслідування, не відповідає дійсності;
? за змістом п. 11 ч. 1 ст. 7, ст. 18 КПК жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення; має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права; під самовикриттям розуміються дії особи, яка самостійно надає відповідним органам пояснення щодо скоєного нею протиправного діяння;
? перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що зафіксована на відеозаписі розмова відбувалася вільно, без застосування примусу чи обману з боку будь-яких осіб, обвинувачений на власний розсуд спілкувався зі співрозмовником на різні теми та, зокрема, добровільно повідомив про обставини переходу ним на бік ворога.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не встановив порушення права обвинуваченого на свободу від самовикриття, у зв`язку із чим цей суд дійшов висновку про те, що:
- відсутні підстави для визнання відомостей, зафіксованих у протоколі, недопустимими доказами відповідно до статей 86, 87 КПК як таких, що отримані з істотним порушенням прав і свобод людини чи положень кримінального процесуального закону;
? порушень прав і свобод людини, гарантованих Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не встановлено.
Такі висновки суду апеляційної інстанції, на мою думку, у цілому є обґрунтованими з огляду на таке. 
Верховний Суд неодноразово зазначав у рішеннях, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як з тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про вірогідність іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Наведена вище позиція суду апеляційної інстанції, на мою думку, у цілому є належним чином умотивованою та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка знайшла своє відображення в рішенні від 21 липня 2011 року в справі «Коробов проти України», де указано, що під час оцінки доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
При цьому вважаю за необхідне зауважити про те, що відповідно до положень ст. 4 Женевської конвенції про поводження з військовополоненими від 12 серпня 1949 року (далі - Конвенції) військовополоненими, у розумінні цієї Конвенції, зокрема, є особи, які потрапили в полон до супротивника й належать до однієї з таких категорій:
- особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил;
- членів інших ополчень та добровольчих загонів, зокрема членів організованих рухів опору, які належать до однієї зі сторін конфлікту й діють на своїй територіїабо за її межами, навіть якщо цю територію окуповано, за умови, що ці ополчення або добровольчі загони, зокрема організовані рухи опору, відповідають таким умовам:
a) ними командує особа, яка відповідає за своїх підлеглих;
b) вони мають постійний відмітний знак, добре розпізнаваний на відстані;
c) вони носять зброю відкрито;
d) вони здійснюють свої операції згідно із законами та звичаями війни;
- членів особового складу регулярних збройних сил, які заявляють про свою відданість урядові або владі, що не визнані державою, яка їх затримує.
Згідно з приписами ст. 12 зазначеної Конвенції військовополонені перебувають у руках ворожої держави, а не окремих осіб чи військових частин, які взяли їх у полон. Незалежно від відповідальності, яку можуть нести окремі особи, держава, що тримає в полоні, відповідає за поводження з військовополоненими.
Військовополонені можуть передаватися державою, що тримає в полоні, лише державі, яка є учасницею цієї Конвенції, та лише після того, як держава, що тримає в полоні, упевнилася в тому, що зазначена держава має намір і змогу застосовувати Конвенцію. Якщо військовополонені передаються за таких обставин, то відповідальною за застосування Конвенції є держава, що приймає їх, під час їхнього перебування під її охороною.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 43 Додаткового протоколу 
до Женевської конвенції від 12 серпня 1949 року, 
що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року особи, які входять до складу збройних сил сторони, що 
перебуває в конфлікті (крім медичного і духовного персоналу, про 
який ідеться у ст. 33 Третьої конвенції (995_153), є 
комбатантами, тобто вони мають право брати безпосередню участь у воєнних діях.
Згідно з ч. 1 ст. 44 згаданого Додаткового протоколу будь-який комбатант, який потрапляє під владу супротивної сторони, є військовополоненим.
За приписами ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 99 КПК передбачено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 цієї статті, можуть належати в тому числі довідки, висновки та інші документи спеціалістів, тобто, які за своїм змістом можуть містити додаткову інформацію.
З огляду на вказане та сукупність зазначених у вироку та ухвалі судами попередніх інстанцій доказів, у тому числі наявний в провадженні лист Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від 19 січня 2024 року, який міститься в провадженні (т. 1, а. п. 215), був урахований судами першої та апеляційної інстанції і відповідно до якого 31 грудня 2022 року ОСОБА_5 , передано до рф згідно з Порядком здійснення передачі військовополонених ворогів державі-агресору та звільнення оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2022 року № 441, зміст якого в частині його статусу військовополоненого ворога, у цілому узгоджується зі змістом інтерв`ю, проведеного з ОСОБА_5 (який пояснював, що добровільно набув статусу громадянина рф, як наслідок був мобілізований на території рф та потрапив у полон ЗСУ), вважаю, що стандарт доведення поза розумним сумнівом стосовно ОСОБА_5 у цьому кримінальному провадженні, у цілому дотримано, оскільки, зважаючи на викладене, зазначені обставини виключають будь-яке інше розумне пояснення події. 
Ураховуючи наведені обставини вище, на мою думку, відсутні підстави для скасування ухвали суду апеляційної інстанції. 

Суддя   ОСОБА_1